Ştiu că aţi spus că moartea este pur şi simplu la fel de importantă psihologic ca şi naşterea
şi, precum aceasta, este parte integrantă a vieţii însă,
desigur, nu poate exista naştere dacă este un sfârşit.
Nu-i aşa?
Da. DACĂ este un sfârşit, dar nu suntem siguri legat de acest sfârşit,
pentru că trebuie să ştim că acolo există aceste facultăţi ciudate ale psihicului,
şi anume că psihicul nu este limitat complet la spaţiu şi timp.
Poţi avea vise şi viziuni despre viitor.
Poţi să vezi pe după colţuri şi lucruri de acest fel.
Numai ignoranţii neagă aceste fapte.
Este chiar evident că ele există şi au existat dintotdeauna.
Acum, aceste fapte arată că psihicul, cel puţin în parte,
nu este dependent de aceste constrângeri/limitări.
Şi asta ce dovedeşte?
Când psihicul nu se află sub obligaţia de a trăi exclusiv în timp şi spaţiu – şi evident, nu trăieşte aşa -
atunci, într-o oarecare măsură, acel psihic nu este supus acelor legi
şi aceasta înseamnă... o continuare practică a vieţii sub forma unei existenţe psihice dincolo de timp şi spaţiu.
Dumneavoastră credeţi că moartea este probabil sfârşitul sau credeţi că...
Ei bine, nu pot folosi cuvântul “a crede”, este un lucru dificil pentru mine.
Eu nu “cred”, ci trebuie să am un motiv pentru o anumită ipoteză.
Dacă eu cunosc un lucru, atunci EU ŞTIU, nu am nevoie să îl cred!
Eu nu-mi permit sa cred un lucru doar de dragul lui "a crede", eu nu îl pot crede!
Dar când există suficiente motive pentru o anumită ipoteză, trebuie să accept aceste raţiuni, în mod natural.
Nu merge cu a spune că “Trebuie să ne bazăm pe ideea că lucrurile sunt aşa şi aşa”. Înţelegeţi?
Ei bine... Acum ne-aţi spus că ar trebui să considerăm moartea ca fiind un scop şi a te abate de la ea înseamnă a te sustrage de la viaţă şi scopul vieţii.
Ce sfat aţi da oamenilor ce se găsesc în partea târzie a vieţii lor, pentru a le da posibilitatea de a privi moartea în acest fel,
în timp ce cei mai mulţi dintre ei, de fapt, cred că moartea este sfârşitul a tot?
Ei bine... vedeţi, eu am tratat mulţi oameni bătrâni şi este chiar interesant să priveşti la ce face inconştientul
vis-à-vis de aparenta ameninţare a fiinţei cu dispariţia completă.
Desconsideră o astfel de ameninţare!
Viaţa/natura se poartă ca şi cum ar continua,
astfel încât gândesc că este mai bine pentru oamenii bătrâni să trăiască înainte...
să privească înainte spre ziua următoare;
ca şi cum ar petrece secole întregi
şi atunci omul trăieşte fericit,
însă când lui îi este frică şi nu se uită înainte, el priveşte înapoi,
se pietrifică.
El se rigidizează şi moare înainte de vreme,
însă când trăieşte privind înainte către extraordinara aventură ce se află în faţa lui, atunci el trăieşte.
Şi aceasta este ceea ce intenţionează să facă inconştientul nostru.
Bineînţeles, este chiar evident că noi, cu toţii, vom muri
şi acesta este finalul trist a toate,
însă, totuşi, există ceva în noi care aparent nu crede în continuarea conştiinţei după moarte,
însă acesta este un biet fenomen, un fapt psihologic.
Mie nu îmi confirmă că dovedeşte ceva.
Este chiar atât de simplu.
De exemplu, aş putea să nu ştiu de ce avem nevoie de sare,
insa noi preferăm să mâncăm şi sare, pentru că ne simţim bine.
Deci când gândeşti într-un mod anume, ai putea să te simţi considerabil mai bine.
Şi cred că dacă îţi aliniezi gândirea în rând cu natura, atunci gândeşti cum trebuie.
