
Russian: 
Привет, я Джон Грин, и это Ускоренный курс Европейской истории.
Как вы помните из нашего прошлого эпизода,
снижение населения Европы из-за болезней и войн XIV века означало, что
труд стал намного ценнее, что привело к изменениям устоявшихся убеждений об устройстве общества.
На фоне этих потрясений, и в некоторой степени из-за них
флорентийский писатель Франческо Петрарка обрушился с критикой на жизнь и быт XIV века.
"И в жизни сей", сетовал он, "я презираю всё, что мрачная судьба на нас, бедняг, взвалила в те бедственные годы".
(прим. переводчика - перевод стиха мой, официальный перевод на русский не существует)
О, Петрарка, ты уверен, что не писал про наши дни?
Такое чувство, что люди всегда верят, что живут в худшее из времён.
Так или иначе, недовольный положением дел в "своей" Европе, Петрарка обратился к Платону, Цицерону
и другим античным писателям, которые, как он считал, жили в "Древние века".
Также, Петрарка дал имя эпохе, в которую жил он - "Средние века".

Serbian: 
Здраво. Ја сам Џон Грин и ово је Убрзани курс из европске историје. Па, сетићете се из
из наше претходне епизоде, опадање европске популације због болести и рата у 14. веку
значило је да је рад постао много цењенији, што је и променило дуго утемељена веровања
о томе како би требало да друштво буде организовано. Усред овог преокрета, а у некој мери
због њега, фирентински песник Франческо Петрарка, знан и као Петрарх, објавио је
критику живота у 14. веку. "Животе", жалио је, "презирем шта је тужна
судбина нама јадницима донела у овим злим годинама."
О, Петрарка, јеси ли сигуран да ниси писао о данашњици?  Готово, као да људи увек
осећају као да живе у најгорем могућем времену.
Како год било, несрећан због стања ствари у Европи, окренуо се Платону, Цицерону и
другим древним писцима које је сматрао припадницима старог века.
У ствари, Петрарка је дао име добу у ком је живео - назвавши га "средњи

English: 
Hi I’m John Green and this is Crash Course
European History. So, as you’ll recall from
our previous episode, a declining European
population due to disease and war in the 14th
century meant that labor had become much more
valuable, which shifted long-held beliefs
about how society should be organized.
Amid all this upheaval, and to some extent
because of it, the Florentine author Francesco
Petrarca, aka Petrarch, was unleashing his
critique of 14th century life. “Living,”
he lamented, “I despise what melancholy
fate/ has brought us wretches in these evil
years.”[i]
Oh, Petrarch, are you sure you weren’t writing
about now? It’s almost like people always
feel like they live in the worst possible
time.
At any rate, not happy with the state of things
in Europe, he turned to Plato, Cicero, and
other ancient writers, whom he thought of
as residents of the Old Age.
In fact, Petrarch gave the era in which he
lived its name--calling them the “middle

Russian: 
И именно его научные и литературные изыскания возвещали о начале "Нового времени",
которые мы теперь называем "Ренессансом".
(заглавная тема)
Согласно писателю эпохи Ренессанса Леонардо Бруни, в начале XV века
"Франческо Петрарка был первым, на кого снизошла благодать,
и он признал и осознал и вывел на свет изящество древнего стиля, утраченного и забытого".
Ренессанс, что в переводе означает "возрождение", взывал вернуться назад к тому,
что виделось ярким светом античной древности,
который был позабыт в тёмные и невежественные Средние века.
Но в какой-то степени Средние века существовали одновременно с Ренессансом.
В то же самое время, когда учёные восстанавливали переводы Платона
и черпали знания из исламского мира, людей убивала бубонная чума;
и в родном городе Петрарки простые люди, такие как чомпи,
отчаянно протестовали против своих условий жизни.

Serbian: 
век" баш као што су његова писана дела и истраживање увели у долазак новог доба које данас називамо ренесансом.
Према ренесансном аутору Леонарду Брунију
у раном петнаестом веку, "Франческо Петрарка је био први са довољним даром
да препозна и поново осветли древну елеганцију изгубљеног и угашеног стила. "
Ренесанса, која значи препород или обнављање, подсетила је на оно што је виђено као јасна
светлост класичне старине која је потом  пригушена у мрачном и пуном незнања средњем
веку. Но, на неки начин, средњи век је трајао
истовремено са ренесансом. Баш као што су учени људи оживљавали Платонове
преводе и усвајали знање из исламског света, бубоничка куга
наставила је да убија људе; и у Петракином родном граду, обични људи
као "чиомпи" бурно су протестовали због животних услова. Што нас доводи до старог

English: 
ages” just as his writing and research helped
usher in a New Age that we now call the Renaissance.
[Intro]
According to Renaissance author Leonardo Bruni
in the early fifteenth century, “Francesco
Petrarch was the first with a talent sufficient
to recognize and call back to light the ancient
elegance of the lost and extinguished style.”
The Renaissance, meaning revival or renewal,
harkened back to what was seen as the bright
light of classical antiquity, which had then
been obscured in the dark and ignorant Middle
Ages.
But in some ways, the Middle Ages existed
simultaneously with the Renaissance. Like
just as scholars were reviving translations
of Plato and integrating knowledge from the
Islamic world, the bubonic plague went on
killing people;
and in Petrarch’s hometown, ordinary people
like the Ciompi were vigorously protesting
living conditions. Which brings us to an old

English: 
question here at Crash Course: Was the Renaissance
really a thing? Was it in fact just a continuation
of the medieval world? Or was it the dramatic
change that Renaissance thinkers believed
it to be?
The writers and thinkers of the Renaissance
scoured monasteries for ancient works, initially
written or at least influenced by Roman writers.
It was from this manuscript-hunting--especially
for works by Cicero, and Tacitus, and Quintilian--that
Renaissance scholars began to focus on so-called
humanism. That is to say, they became more
interested in worldly and human concerns.
And because the Renaissance really was a revival,
this new thought was based on learning about
old or ancient ways, especially in the study
of the “humanities”. The three liberal
arts of grammar, rhetoric, and logic, led
to the so-called sciences of theology, philosophy,
laws, and medicine.
The study of the humanities as developed by
the ancients focused not on the heavens or

Serbian: 
питања овде у Убрзаном курсу: Да ли је ренесанса заиста постојала? Или је заправо била само наставак
средњовековног света? Или је била драматична промена како су веровали ренесансни мисилиоци?
Писци и мислиоци ренесансе
претраживали су манастире због древних дела, која су првобитно написали или надахнули римски писци.
Због овог лова за рукописима, посебно делима Цицерона, Тацита и Квинтилијана,
ренесансни учењаци почели су да се усредсређују на такозвани хуманизам. Што значи да су постали
заинтересовани за светске и људске бриге. А пошто је ренесанса била заиста оживљавање
ова нова мисао је заснована на учењу о старим или древним начинима, поготово у прочавању
"хуманистичких дисциплина". Три слободне вештине граматике, реторике и логике водиле су
до такозваних наука о теологији, филозофији, правима и медицини.
Хуманистичке дисциплине које су развили у антици нису се фокусирале на небеса

Russian: 
Что возвращает нас к старому вопросу нашего Ускоренного Курса:
"Был ли Ренессанс на самом деле?
Был ли он всего лишь продолжением средневекового мира?
Или он был той драматичной переменой, которой его видели мыслители Ренессанса?"
Писатели и мыслители Ренессанса прочёсывали монастыри в поисках античных работ,
написанных, или по крайней мере вдохновлённых, писателями Древнего Рима.
Именно благодаря этой "охоте на манускрипты", особенно за работами Цицерона, Тацита и Квинтилиана,
учёные Ренессанса обратили внимание на так называемый "гуманизм".
То есть их стали интересовать житейские и человеческие заботы.
И поскольку Ренессанс действительно был Возрождением,
эта новая школа мысли была основана на изучении древних или античных методов,
особенно в изучении "гуманитарных наук". Три свободных искусства - "грамматика", "риторика" и "логика"
стали основой так называемых наук - богословия, философии, права и медицины.
Изучение гуманитарных наук в том виде, в каком оно развивалось в античности,
фокусировалось не на небесах или святых, а на человеческой речи (риторике),

Serbian: 
свеце, већ на људски говор или реторику, људску логику и исправну употребу језика. И
под језиком, наравно, већином су мислили на латински, пошто су умели да пишу на њему и чак је
извођење говора на латинском било виђено као кључно за потпуну образовање у животу, као што ће вам сваки
наставник латинског радо рећи. Компетенција на овим пољима виђена је као суштинска
за лични развој и предуслов за улазак у фирентинске или венецијанске елитне кругове.
Као, на пример, млади Венецијанац Лауро Квирини студирао је хуманистичке дисциплине на Универзитету
у Падови, а потом је послат да ради у венецијанском предузећу на Криту, потпуно спреман за свој
нови посао као трговац различитим врстама робе, иако је радио и као преводилац и писац.
Могли би рећи да је био прави ренесанси човек. Извињавам се.
Италијански градови државе су били средиште у раној ренесанси. У овим напредним
градовима, уметници, композитори, писци и учењаци напредовали су уз трговину која је плаћала
за све. Градски трговци и занатлије изградили су

English: 
saints but on human speech or rhetoric, human
logic, and the correct use of language. And
by language, of course, they mostly meant
Latin--being able to write in Latin and even
perform Latin orations was seen as key to
a fully educated life, as every high school
Latin teacher will be happy to tell you.
Competence in these fields was seen as crucial
to developing the self and a prerequisite
for joining Florentine or Venetian elites.
Like, Venetian youth Lauro Quirini, for example,
studied the humanities at the University of
Padua and then was sent to work in a Venetian
enterprise on Crete, fully prepared for his
new job as a commodities trader, although
he also worked as a translator and a writer.
You might say he was a real Renaissance Man.
I’m sorry.
The Italian city-states were the heartland
of the early Renaissance. In these prosperous
cities, artists, composers, writers, and scholars
thrived along with the commerce that paid
for everything.
Urban merchants and manufacturers built a

Russian: 
человеческой логике и правильном использовании языка.
И под языком, разумеется, в основном подразумевалась латынь -
умение писать на латыни и даже произносить на ней речи виделось ключом к получению образования,
как любит повторять любой учитель латыни.
Знания в этих областях виделись необходимыми для саморазвития
и были условием вхождения во флорентийские и венецианские элиты.
Так, венецианский юноша Лауро Квирини изучал гуманитарные науки в Падуанском университете,
а затем был отправлен на работу в венецианское торговое представительство на Крите,
полностью готовый к своей новой работе биржевого торговца,
хотя он также работал переводчиком и писателем.
Можно сказать, он был настоящим человеком эпохи Возрождения.
(прим. переводчика - англ. Renaissance man означает очень разностороннего человека)
Простите.
Итальянские города-государства были центром раннего Ренессанса.
В этих богатых городах художники, композиторы, писатели и учёные
процветали вместе с торговлей, которая позволяла всё оплачивать.

English: 
brisk business that brought in products and
ideas from around Afroeurasia. And some families
achieved immense wealth, which allowed them
to support the world of Renaissance thinkers
and artists in a system called patronage.
I would like a phenomenally wealthy patron
like Lorenzo Medici. If any of you are out
there, I am available. And I would like all
your ducats.
You can visit patreon.com/crashcourse. But
at any rate, banking institutions also sprang
up, and bankers funded civic events and the
construction of lavish cathedrals.
Bankers also backed or personally paid for
the building of masterworks in the classical
style--that is, in the style of the restrained,
stately design of the pre-Christian Roman
Empire.
Did the Globe open?
Is there a neoclassical piggy bank in the
center of the world? There is!
You know all those white statues of the renaissance
that take their whiteness from the white statues
of the ancient Greeks and Romans? Yeah, they
were not white!
They were painted. Like, here are some of
our best guesses of what actual classical
statues looked like, and as you can see, not

Serbian: 
брзе послове који су доносили производе и идеје из свих делова Афроевроазије. И неке породице
достигле су огромно богатство које им је омогућило да изржавају свет ренесансних мислилаца
и уметника у оквиру система који се звао меценарство (покровитељство). Волео бих да имам ужасно богатог мецену (покровитеља)
као што је био Лоренцо Медичи. Ако таквих има и сад на свету, ту сам вам на услузи. И волео бих све
ваше дукате. Али,
како год се узме, и банкарске институције су се испружиле и банкари су били покровитељи градских догађаја
и изградње раскошних катедрала.
Банкари су такође подржавали или лично плаћали изградњу ремек-дела у класичном
стилу, то јест, која су била по одмереном, узвишеном концепту прехришћанског Римског
царства.
Је ли се то глобус отворио? Јел'то у њему неокласична касица-прасица
у средишту света? Јесте! Знате све оне беле статуе ренесансе
што су своју белину преузеле од белих статуа античких Грка и Римљана? Да, па
оне нису биле беле! Биле су обојене. На пример, ево неких од
наших најбољих претпоставки како су праве класичне статуе изгледале, и као што видите, не

Russian: 
Городские купцы и ремесленники организовали оживлённую торговлю, привозя товары и идеи со всей Афроевразии.
И некоторые из семей смогли добиться огромных богатств,
что позволило им поддержать мир мыслителей и художников Ренессанса
с помощью системы патронажа - "покровительства".
Я бы не отказался от феноменально богатого патрона, вроде Лоренцо Медичи.
Если здесь такие есть, я готов.
И мне нужны все ваши дукаты.
Вы можете зайти на сайт patreon.com/crashcourse.
Но в любом случае, банковские учреждения тоже получили распространение,
и банкиры спонсировали разные мероприятия и строительство роскошных соборов.
Банкиры также поддерживали или напрямую оплачивали создание шедевров в античном стиле -
в сдержанном, величественном стиле дохристианской Римской империи.
Глобус уже открылся?
В центре мира лежит неоклассическая свинья-копилка?
Да, лежит!
Вы ведь знаете, что все эти белые статуи эпохи Ренессанса
позаимствовали свою белизну у белых статуй древних греков и римлян?
Так вот, они не были белыми! Они были раскрашенными!
Это наши наиболее точные догадки по поводу того, как могли выглядеть настоящие античные статуи,

Russian: 
и, как вы видите, совсем не похоже на наших неоклассических белых свиней-копилок.
Тем не менее, идея неокрашенного мрамора, фарфора или чего-либо ещё
оказалась такой влиятельной, что даже зная, что античные статуи были раскрашены,
мы до сих пор не красим наши неоклассические.
Банкиры также финансировали художников, которым требовались деньги,
чтобы завершить свою работу, включая Боттичелли и Микеланджело.
Правительства городов тоже были важными патронами эпохи Ренессанса,
отдельные правители тратили до 6% своего дохода на искусство.
Зачем?
Ну, в основном, по тем же причинам, зачем богачи спонсируют искусство и строительство в наши дни:
ради статуса, признания и возможно даже ради любви к прекрасному.
Но кроме этого, спонсирование общественного искусства, соборов и так далее позволяло узаконить богатство этих семей.
Церковь не могла осуждать богатство купца, если оно использовалось для постройки церквей,
как не могли и правительства, которые попали в зависимость от этого богатства.

Serbian: 
много налик на неокласичне беле касице-прасице. Без обзира на то, идеја необојеног мермера
или порецелана или било чега, показала се толико моћном, да, иако данас знамо да античке
статуе јесу биле обојене, ми и даље не бојимо наше неокласичне.
Банкари су такође финансирали уметнике којима је новац био потребан да заврше своја дела, укључујући и Ботичелија
и Микеланђела.
И градске управе су такође биле важни покровитељи ренесансе,
док су појединци из управе често трошили готово до 6 процената својих личних доходака на
на уметности. Зашто? Па углавном из истог разлога
због ког људи спонзоришу уметност и грађевине - због статуса, признања и можда чак и због љубави
према лепом. Али такође, донирање новца у јавну уметност и катедрале и слично, служило је да се озакони
богатство ових породица. Црква није могла добро да осуди трговачко богатство ако је

English: 
very much like neoclassical white piggy banks.
Nonetheless, the idea of unpainted marble,
or porcelain, or whatever has proven so powerful
that even though we now know that ancient
statues were painted, we still don’t paint
our neoclassical ones.
Bankers also financed artists needing funds
to complete their works, including Botticelli
and Michelangelo.
And city governments themselves were also
important patrons of the Renaissance,
while individual leaders often spent as much
as six percent of their personal income on
the arts.
Why? Well, largely for the same reason rich
people fund art and buildings today--for status,
for recognition, and maybe even for the love
of beauty. But also, funding public art and
cathedrals and the like served to legitimize
the wealth of these families. The Church could
not very well condemn merchant wealth if it

Serbian: 
искоришћено да се изграде цркве, нити су градске власте које су постале зависне од њега.
Ово видимо изнова и изнова кроз историју - богатство подржава институције које га заузврат озакуњују.
Без обзира на то, у овим уметничким делима можемо видети
парадоксе ренесансе - паганизам је комбинован са хришћанством, као и толико пута
кроз хришћанску историју. Банкари који су били окренути профиту финансирали су Цркву
којом су управљали свештеници који су узели завет сиромаштва,  и коју је основала личност која је у јеванђељима
употпуности променила ситуацију за зајмодавце у храмовима.
Такође, у овим градовима државама, већи приступ хуманистичком образовном начелу поспешио је
економски раст и подржао је стварање много од уметничких дела и архитектуре који и даље
врше утицај. Сад, многи градови државе учествовали су
у овом хуманистичком препороду, али Фиренца је, без сваке сумње, била средиште свега. Хајдемо на Балончиће мисли.
Балончић 1: Уметници тог времена пратили су античке
стилове и развијали их даље; 2. Визуелни уметници као Сандро Ботичели
и Микеланђело,

Russian: 
Мы видим такое вновь и вновь на протяжении всей истории:
богатство поддерживает институты, которые в ответ узаконивают это богатство.
В любом случае, в этих произведениях можно увидеть парадоксы Ренессанса:
язычество часто сочетается с христианством,
как часто бывало на протяжении всей европейской христианской истории.
Ориентированные на прибыль банкиры финансировали Церковь,
управляемую священниками, давшими обет нестяжания,
и основанную тем, кто, согласно Евангелию, перевернул столы ростовщиков в храме.
Кроме этого, в этих городах-государствах доступ к более гуманистическому образованию
позволил увеличить экономический рост и дал такие возможности для развития искусства и архитектуры,
что его влияние чувствуется до наших дней.
Многие города-государства участвовали в этом возрождении гуманизма,
но его центром была, без всякого сомнения, Флоренция.
Давайте отправимся в Пузырь Мыслей.
Художники того времени следовали стилю Античности и развивали его.
Такие творцы, как Боттичелли и Микеланджело,

English: 
was used to build churches, nor could the
governments that came to depend on it. We
see this again and again throughout history--wealth
supports institutions that in turn legitimize
that wealth
Regardless, in these artworks, you can see
the paradoxes of the Renaissance-- paganism
is combined with Christianity, as it often
had been throughout Christian history. Profit-oriented
bankers financed the Church, which was run
by priests who’d taken a vow of poverty,
and founded by a figure who in the gospels
overturns the tables of moneylenders in the
temple.
Also, In these city-states, access to a more
humanistic educational approach helped boost
economic growth and fueled the creation of
much art and architecture that is still really
influential.
Now, many city states participated in this
humanist revival, but its headquarters was
undoubtedly Florence. Let’s go to the Thought
Bubble.
1. Artists of the time were following ancient
styles and taking them further.
2. Visual artists, like Sandro Botticelli
and Michelangelo,

Serbian: 
3. усредсредили су се на људско достојанство и реалистичне детаље;
4. Ботичелијеви портрети грађана Фиренце  показују јасне црте лице
његових субјеката,
5. док његови прикази личности из религије показују, на пример, буцмастог бебу Исуса како реалистично
посеже за мајчиним рухом;
6. Ботичелијев портрет одавно покојног Дантеа такође је показао његов дуги, танки
и оштри нос;
7. Радије него да га покаже као некаквог идеализованог, форлмулаичног хероја;
8. И Микеланђелов "Давид" представља истинске људске карактеристике,
9. иако је тежио да копира античке стилове у вајању;
Преко целог спектра ренесансе уметности, цветала је прецизност у анатомији,
11. што можете и да видите у Микеланђеловим скулптурама;
12. и такође и у раду његовог фирентинског колеге Леонарда да Винчија.
13. Оба уметника, иако им то није било намера, била су у стању да прикажу људско обличје зато што су
обојица сецирали лешеве. 14. И природа као околина за људе и
самим тим хуманизма, такође је слављена у ренесансној уметности,
15. као што можете видети у Рођењу Венере. Ботичелијева слика се фокусира на митску
богињу из класичног света,

Russian: 
фокусировались на человеческом достоинстве и реалистичных деталях.
Портреты граждан Флоренции работы Боттичелли показывают их отличительные особенности,
в то время как на его картинах на религиозные сюжеты можно увидеть, например,
пухлого младенца Иисуса, который правдоподобно тянется к одежде матери.
Профиль давно умершего Данте Алигьери работы Боттичелли
в схожей манере демонстрирует его вместе с длинным, тонким, заострённым носом,
а него как какого-то идеализированного шаблонного персонажа.
А "Давид" работы Микеланджело имеет действительно человеческие характеристики,
несмотря на то, что он должен был следовать античным стандартам скульптуры.
Во всех сферах искусства эпохи Ренессанса процветала анатомическая точность,
которую можно увидеть в скульптурах Микеланджело,
а также в работах его земляка-флорентийца Леонардо да Винчи.
Оба художника, между прочим, так хорошо умели изображать людей
отчасти потому, что они оба вскрывали трупы.
И природа, как среда для людей и, следовательно, гуманизма,
также прославлялась в искусстве эпохи Возрождения.
Как вы можете видеть, картина «Рождение Венеры» работы Боттичелли
посвящена богине из античной мифологии,

English: 
3. focused on human dignity and realistic
details.
4. Botticelli’s portraits of Florentine
citizens display the distinct features of
his subjects,
5. while his depictions of religious individuals
show, for example, a plump infant Jesus realistically
reaching for his mother’s garments.
6. Botticelli’s portrait of the long-dead
Dante similarly displayed his long, thin,
and pointed nose
7. rather than some idealized, formulaic hero.
8. And Michelangelo’s “David” presents
truly human characteristics
9. even as it sought to copy ancient sculptural
styles.
10. Across the spectrum of Renaissance art,
anatomical accuracy flourished,
11. which you can see in Michelangelo’s
sculptures
12. and also in the work of fellow Florentine
Leonardo da Vinci--
13. both artists, incidentally, were able
to render the human form in part because they
both dissected cadavers.
14. And nature, as a setting for humans and
thus humanism, was also glorified in Renaissance
art,
15. as you can see in the Birth of Venus.
Botticelli’s painting focuses on the mythical
goddess from the classical world

Russian: 
но в то же время её покрывают цветами, которые легко можно найти в природе сельской местности.
Короче говоря, художники Ренессанса сосредоточились на реалистичном изображении человеческого тела
как в естественной среде, так и в обществе.
Спасибо, Пузырь Мыслей!
Но на фоне этого процветания и культурного возрождения
флорентийская история была отмечена чередой экономических и природных потрясений,
классовых разногласий, борьбы разных корпораций и политических партий,
конфликтов с церковью и особенно политических кризисов.
И они возникали не только в результате угроз внешнего вторжения,
но и от внутренней тирании и недовольства низших классов.
Как и Венеция, Флоренция очень гордилась тем, что была республикой,
хотя она немного отличалась от современных республик и была чрезвычайно нестабильной.
Например, у них в общем-то и не было выборов;
вместо этого из большой кожаной сумки вытягивали имена членов флорентийских гильдий,

English: 
16. but at the same time she’s about to
be clothed in the flowers found in the natural
world of the countryside.
17. In short, the artists of the Renaissance
focused on situating a realistically depicted
human body
18. in both its natural environment and its
civic setting.
Thanks, Thought Bubble. But amid this prosperity
and cultural revival, Florentine history was
marked by a succession of economic and natural
shocks, class divisions, corporate rivalries,
party struggles, conflicts with the church,
and especially political crises.
And those arose from threats of external invasion
as well as internal tyranny and discontent
among the lower classes.
Like Venice, Florence took great pride in
being a Republic, although it was a bit different
from contemporary republics and exceedingly
unstable.
Like, there weren’t really elections; instead,
names of members of Florence’s guilds would
basically be drawn out of a large leather

Serbian: 
16. али, у исто време, управо ће је обући цвеће које се налази у природном
руралном свету.
17. Укратко, уметници ренесансе усредсређени су на постављање релистично приказаног
људског тела
18. и у његовом природном и градском окружењу.
Хвала ти, Балончићу мисли. Али усред овог благостања и културног оживљавања, фирентинску историју
обележили су непрекидни низ економских и природних несрећа, класних подела, ривалстава у пословима,
борби међу странкама, сукоба са црквом и посебно политичких криза.
И свео ово је проистекло из претњи од сполашњег освајања као и унутрашње тираније и незадовољства
унутар нижих клада. Као и Венеција, Фиренца се поносила
тиме што је република, иако је била другачија од осталих република тог времена и веома
нестабилна. Рецимо, није заиста било избора, већ уместо њих
имена чланова фирентинских гилди базично су извлачена из велике кожне

Serbian: 
торбе и ако је ваше име било извучено, добили би сте службу у Сињорији, која је управљала градом.
И ако вам баш није било до тог посла, без бриге - нови у Сињорији бирани су на свака
два месеца, због чега се могло учинити да је много људи било у стању да учествује
у градском животу, али : 1. да бисте били члан гилде, морали сте бити слободни од дугова и
мушакарац и добро повезани; и 2. искрено, те лутрије су често биле намештене,
због богатих породица које су тежиле да освоје места у сињорији.
Такође, често су се дешавали државни удари и контра државни удари и Република би често престајала да буде републиканска,
а, понекад би постајала потпуно монархијска. Личило је на Игру престола - неко би чак могао
рећи да је била помало макијавелистичка. И није ни чудо - политички теоретичар Николо
Макијавели јесте живео у Фиренци. О њему ћемо говорити више следеће недеље, али за
сад, важно је знати да је видео, и злопатио се кроз већину ових немира, укључујући
и подизање и пад, па поново подизање породице Медичи. Медичи су били ужасно моћни

English: 
bag, and if your name was drawn, you got to
serve on the Signoria, which ran the city.
And if you weren’t psyched about the job,
no worries--new Signorias were chosen every
two months, which might make it seem like
lots of people were able to participate in
civic life, but 1. In order to be a member
of a guild, you needed to be debt-free and
male and well-connected,
and 2. in truth the lotteries were often rigged,
with wealthy families tending to win places
on the signoria.
Also, there were frequent coups and countercoups,
and the Republic would often cease to be republican
and at times become downright Monarchical.
It was all quite Games of Thronesy--one might
even say that it was a bit Machiavellian.
And no wonder--the political theorist Niccolo
Machiavelli did live in Florence.
We’ll discuss him more next week, but for
now, it’s important to know that he saw--and
suffered through--much of this turmoil, including
the rise and fall and rise again of the Medici
family. The Medicis were tremendously powerful

Russian: 
и если вытягивали ваше имя, вы должны были служить в Синьории, которая управляла городом.
И если вы не были в восторге от работы, не беспокойтесь -
новые Синьории избирались каждые два месяца,
что может создать впечатление, что многие люди могли участвовать в общественной жизни, но
1. Чтобы стать членом гильдии, вы должны были не иметь долгов, быть мужчиной и иметь хорошие связи, и
2. Лотереи часто фальсифицировали, поэтому места в синьории в основном доставались богатым семьям.
Также не были редкостью перевороты и контрперевороты,
и республика часто переставала быть республиканской и временами становилась совершенно монархической.
Это всё было очень похоже на "Игру Престолов" или даже на труды Макиавелли.
И неудивительно, ведь политический теоретик Никколо Макиавелли жил во Флоренции.
Мы обсудим его подробнее на следующей неделе, но сейчас важно знать,
что он видел и пережил большую часть этой суматохи,
включая взлёт, падение и снова взлёт семьи Медичи.
Медичи были чрезвычайно могущественны во Флоренции,

Serbian: 
у Фиренци, мада, насупрот ономе што бисте могли прочитати, нису били једина важна
породица у ренесанси. Али јесу зарадили велике суме у банкарству и
и улагању и били важни покровитељи уметницима - у ствари, Микеланђело је исклесао једну од њихових гробница.
Козимо Медичи и његов унук Лоренцо су доминирали у другој половини петнаестог века
у Фиренци, док су наследници породици одржавали њену моћ и покровитељство
служећи као папе у следећим вековима.
Макијавели је расправљао да се фирентинско ренесансно
златно доба завршило смрћу Лоренца де Медичија 1492.  и инвазијом
"варвара". Наравно, "варвара" углавном значи - они који нису
ми - у ствари сама реч долази од осећања да је језик
Варвара звучао кар: "Вар, вар, вар.". Но, ови нарочити варвари били су
Французи, тако да препотсављам да им је то звучало као 'вар'. Нисам нешто био добар из средњошколског француског.
И тако се враћамо напокон старом питању: Да ли су се заиста десиле значајне промене које су водиле

English: 
in Florence, although contrary to what you
might read they weren’t the only important
family in the Renaissance.
But they did make huge sums in banking and
investing, and were important patrons to artists--in
fact Michelangelo carved one of their tombs.
Cosimo Medici and his grandson Lorenzo dominated
the second half of the fifteenth century,
in Florence, while successive members of the
family perpetuated its power and patronage
by serving as popes in the next centuries.
Machiavelli argued that the Florentine Renaissance’s
Golden Age ended with the death of Lorenzo
de Medici in 1492 and the invasion of the
“barbarians.”
Of course, “Barbarians” mostly means “Not
Us” throughout history--in fact the word
itself comes from a feeling that the language
of Barbarians sounded like bar bar bar bar
bar. Anyway, these particular Barbarians were
French, so I guess it sounded like Bar. I
wasn’t very good at High School French.
And so we return at last to the old question:
Were there really broad shifts away from the

Russian: 
хотя, вопреки тому, что вы могли прочитать, они не были единственной важной семьёй Ренессанса.
Но они действительно зарабатывали огромные суммы денег на банковском деле и инвестициях,
и были важными покровителями для художников.
Так, например, Микеланджело вырезал одну из их гробниц.
Козимо Медичи и его внук Лоренцо доминировали во второй половине XV века во Флоренции,
в то время как последующие члены семьи увековечивали её власть и покровительство,
служа в качестве пап в следующие столетия.
Макиавелли утверждал,
что золотой век флорентийского Ренессанса закончился в 1492 году
после смерти Лоренцо Медичи и вторжения "варваров".
Конечно, «варвары» в основном означают «не мы» на протяжении всей истории
и даже само слово происходит от ощущения, что язык варваров звучал как "вар вар вар вар вар".
Во всяком случае, эти конкретные варвары были французами, так что я думаю, это звучало как Ваг’.
Я был не очень хорош во французском в старшей школе.
Итак, мы возвращаемся, наконец, к старому вопросу:
действительно ли произошёл серьёзный отход от главенства религии

English: 
religiofication of all aspects of European
life toward the human and the secular in the
Renaissance? Like, Michelangelo sculpted David,
but he also painted the ceiling of the Sistine
Chapel.
Perspective matters when you ask these questions--something
important and new was happening in 14th century
Florence (and Venice and Milan and so on)
among merchants and intellectuals. But the
lives of average people, especially peasants,
were not much transformed by this humanist
thinking--at least not in the short run.
But in other ways, ordinary people did also
have a Renaissance--ancient authors were translated
into Italian and French, which allowed those
without access to Latin to read Cicero and
the like. But of course most Italian peasants
couldn’t read anything.
Historians also debate whether women experienced
a Renaissance. Women were among the patrons
of the arts: Isabella d’Este sponsored musical
events and loved Petrarch’s poems so much
that she had music composed for them. She
also sponsored painters, maintaining contacts

Serbian: 
од уласка религије у све аспекте европског живота ка хуманом и секуларном
у ренесанси? На пример, да, Микеланђело је исклесао Давида, али је и осликао таваницу Систинске
капеле. Важна је перспектива гледања када постављате ова питања нешто
важно и ново дешавало се у 14. веку у Фиренци (и Венецији и Милану, и тако даље)
међу трговцима и интелектуалцима. Али животи просечних људи, поготово сељака,
нису се нешто много променили овим хуманистичким мишљењем - бар не на кратке стазе.
А опет, обичан свет јесте имао ренесансу - антички аутори су преведени
на италијански и француски, што је омогућило онима без знања латинског да их читају Цицерона
и друге. Али, наравно да већина италијанских сељака није умела да чита било шта.
Историчари такође дебатују да ли су жене искусиле ренесансу. Жене су биле међу покровитљима
уметности: Изабела д'Есте је спонзорисала музичке догађаје и волела Петракине песме толико много
да је наручила компоновање музике за њих. Такође је спонзорисала сликаре, одржавајући контакте

Russian: 
во всех аспектах европейской жизни к человеческому и мирскому в эпоху Ренессанса?
Так, например, Микеланджело ваял Давида, но он также расписал потолок Сикстинской капеллы.
Когда вы задаете эти вопросы, имеет значение перспектива, точка зрения:
что-то важное и новое происходило во Флоренции XIV-го века (а также в Венеции, Милане и т. д.)
среди торговцев и интеллектуалов.
Но жизнь обычных людей, особенно крестьян,
не сильно изменилась от этого гуманистического мышления,
по крайней мере, в краткосрочной перспективе.
Но, с другой стороны, обычные люди обрели свой Ренессанс -
древние авторы были переведены на итальянский и французский языки, что позволило тем,
у кого нет доступа к латыни, читать Цицерона и тому подобное.
Но, конечно, большинство итальянских крестьян не умели читать ничего.
Историки также спорят о влиянии Ренессанса на жизнь женщин.
Женщины были среди меценатов:
Изабелла д'Эсте спонсировала музыкальные мероприятия и так любила стихи Петрарки,
что по её указанию к ним написали музыку.
Она также спонсировала художников, поддерживая контакты с Леонардо да Винчи.

Serbian: 
са Леонардом да Винчијем. Али, Изабела д'Есте и  и њена слично успешна
сестра Беатрис честу су виђене као изузетак. Углавном су мушкарци, по списатељици из петнаестог века
Лаури Ћерети, одбацивали  интелектуалну вредност жена.
Намерно пратећи Петраркин пут, као што је овај пратио Цицеронов, Ћерета је написала
чувено писмо једном женомрсцу у чијем је једном делу писало: "Не могу да толеришем твој
напад на мој цео пол... Праведни разлог ме је покренуо да покажем колико су велики углед
жене освојиле због учења и врлине својом урођеном изврсношћу која се показује у сваком
добу као знање..." Такође, уздизање римског начина размишљања у праву значило је
подизање патер фамилијаса, идеје да је отац средишта сваке породице,
а такође и средиште моћи.  Што значи да је ренесанса
видела изузетно значајни развој у интелектуалном и културном животу италијанских
градова-држава, развоја који ће се ускоро пренети на друге заједнице.

Russian: 
Но Изабелла д'Эсте и ее столь же образованная сестра Беатрис часто рассматриваются как исключение.
Зачастую мужчины, по словам писательницы XV века Лауры Череты, не учитывали интеллектуальную ценность женщин.
Сознательно следуя пути Петрарки, как он когда-то следовал пути Цицерона,
Черета написала известное письмо одному женоненавистнику, где она писала:
"Почему из-за твоих мелочных нападок  должен искажаться образ нашего пола? 
Право, достоин тот повод, по которому меня вынуждают показать,
какую славу добродетельности и образованности завоевал благородный пол, к которому я отношусь.
Этот пол знание, даритель почестей, возвышает во все времена".
Кроме того, возрождение римского права означало возвращение идеи о Pater familias -
идеи о том, что отец является центром каждой семьи, обладающим всей полнотой власти.
Все это говорит о том, что во времена Ренессанса произошли чрезвычайно важные перемены
в интеллектуальной и культурной жизни итальянских городов-государств,
Перемены, которые вскоре затронут и другие сообщества и народы.
Но мы должны уметь посмотреть на эти события с другой стороны -

English: 
with Leonardo da Vinci.
But, Isabella d’Este and her similarly accomplished
sister Beatrice are often seen as the exception.
In general men, according to fifteenth century
writer Laura Cereta, discounted women’s
intellectual worth.
Deliberately following Petrarch’s path as
he had followed Cicero’s, Cereta wrote a
famous letter to one misogynist that read
in part: “I cannot tolerate your having
attacked my entire sex. . . . With just cause
I am moved to demonstrate how great a reputation
for learning and virtue women have won by
their inborn excellence, manifested in every
age as knowledge. . . .”[ii]
Also, the rise of Roman legal thinking meant
the rise of the Pater Familias. The idea that
the father is the center of every family,
and also the center of power.
All of which is to say that the Renaissance
saw tremendously important developments in
the intellectual and cultural life of Italian
city-states, developments that would soon
be exported to other communities.

English: 
But we have to be able to shift perspectives--to
the Medicis, the Renaissance was a thing.
To many peasants, it was not. We remember
the Renaissance today partly because it’s
helpful for historians to periodize history
to frame their analyses, and partly because
so much Renaissance thinking shapes our thinking.
And I think it’s worth remembering how the
ideas of the Renaissance continue to resonate
for us today. Consider, for example, the feeling
that the current age is so full of corruption
and destruction that we must return to the
purity of some bygone era of greatness. That
Renaissance thinking seems very relevant,
indeed. Thanks for watching. I’ll see you
next time.
credits
Sources
Hunt, Lynn et al. The Making of the West:
Peoples and Cultures, 6th ed. Boston: Bedford
St. Martins, 2019.
Donald R. Kelley, Renaissance Humanism. Boston:
Twayne, 1991.
________________
[i] Petrarch quoted in Donald R. Kelley, Renaissance
Humanism (Boston: Twayne, 1991) 8.
[ii] Laura Cereta, In Defense of the Liberal
Instruction of Women,” in M. I. King and

Russian: 
Для Медичи Ренессанс определённо произошёл.
Для многих крестьян - нет.
Сегодня мы вспоминаем Ренессанс отчасти потому,
что это помогает историкам периодизировать историю,
обозначать временные рамки своих исследований,
а отчасти потому, что мышление эпохи Ренессанса стало основой нашего мышления.
И поэтому я думаю, что стоит помнить, что идеи Ренессанса продолжают находить отклик в нас до сих пор.
Рассмотрим в качестве примера ощущение, что нынешний век настолько полон разложения и разрушения,
что мы должны вернуться к чистоте какой-то ушедшей эпохи величия.
Это мышление Ренессанса кажется очень актуальным.
Спасибо за просмотр. Увидимся в следующий раз.
Большое спасибо за то, что Вы смотрите Ускоренный Курс Европейской Истории,
который снимается здесь, в Индианаполисе, с помощью этих замечательных людей.
Наша команда аниматоров - Thought Cafe,
и Ускоренный Курс никогда бы не существовал без щедрой поддержки наших патронов на Patreon.
Patreon - это сервис с добровольной подпиской, где Вы можете поддержать контент, который Вы любите,

Serbian: 
Али морамо бити способни да мењамо тачку гледишта - за Медичије ренесанса је постојала.
За многе сељаке није. Данас се делимично сећамо ренесансе зато што
зато што помаже историчарима да ураде периодизацију историје да би уоквирили своју анализу, а делимично
толико ренесансног начина размишљања обликује наше размишљање. И мислим да је вредно сећања како
ренесансе идеје настављају да одјекују за нас данас. Узмите у обзир, на пример, осећање
да је тренутно доба толико испуњено корупцијом и уништењем да се морамо вратити
чистоћи неких прошлих ера величине. То ренесансно размишљање чини се веома као важно
заиста. Хвала што сте гледали. Видимо се следећи пут.
 
 
 
 
 
 
 

Serbian: 
 
 

Russian: 
посредством ежемесячных пожертвований, чтобы помочь сохранить Ускоренный курс бесплатным для всех навсегда.
Ещё раз спасибо за просмотр, и, как говорят в моём родном городе:
"Не забывай быть классным!"

English: 
Alfred Rabil, r., eds. Selected Works By and
About the Woman Humanists of Quatrocento Italy
(Binghamton: Medieval and Renaissance Texts
and Studies, 1983), 81-84.
