
iw: 
תרגום: Shlomo Adam
עריכה: Shai Hakim
ערב טוב.
בקיץ אחד, לפני כמה שנים,
זכיתי להיות מוזמן כצופה,
לפורט לואיס שבמדינת וושינגטון,
במחנה השנתי של העתודה הצבאית האקדמית
ששמו "ווריור פורג'",
ושהיתי שם שבוע,
וצפיתי ביותר מ-6,000
צוערי עתודה אקדמית
תלמידי מכללות בין מתחילים לבוגרים,
שבאו למחנה בן חמישה שבועות.
הביקור הזה עשה עלי רושם עמוק,
ראשית כל, בגלל אותם אנשים
צעירים ואיכותיים
שאותם ראיתי באימוניהם היומיים,
בגלל היצירתיות, המסירות,
המחויבות שהביאו למשימות שמילאו,
וגם, למען האמת, בגלל שהם דיברו
בשפה שכללה מלים כמו "אומץ", "כבוד",

English: 
Translator: lisa thompson
Reviewer: Peter van de Ven
Well, good afternoon.
A few summers ago,
I had the privilege of being invited
as an observer at Fort Lewis, Washington,
during the annual Army ROTC
encampment called Warrior Forge,
and I was there for a week,
watching some 6,000-plus Army ROTC cadets
between their junior
and senior year in college,
there for this 5-week encampment.
The visit made a deep impression on me,
first of all, because of
the caliber of young persons
that I saw going through
their daily exercises,
the creativity, dedication, 
commitment they brought to their tasks,
and also, frankly, because they spoke
a language about courage and honor

iw: 
"חובה", "שירות" ו"אהבת-מולדת",
מבלי להתנצל ובאותנטיות רבה,
שפה, שלמען האמת,
פשוט לא שומעים כבר
בקמפוס הזה וברבים אחרים
בהם אני מבקר.
אבל הסיבה השניה, המשמעותית יותר,
לכך שהביקור הותיר בי את רישומו
היתה שאלה שהרבו להציג לי,
ושהקצינים הבכירים שניהלו
את כל מחנה האימונים הזה
הרבו להציג זה לזה
בנוסח זה או אחר,
כשהנוסח הכי נפוץ היה פשוט -
- זה היה בשיא מלחמת עירק, אגב -
הם שאלו:
"איך ייתכן שהצבא נמצא במלחמה
והאומה - לא?
"איך ייתכן שהצבא במלחמה
והאומה - לא?"
השאלה הזאת נותרה מהדהדת בראשי,
והיא למעשה מתמצתת
את הנושא עליו ברצוני
לדון בו איתכם הערב.
הצורה הרשמית יותר
לתיאור תחום עיסוקי
היא לומר שמדובר
ביחסי האזרחות-צבא,

English: 
and duty and service and love of country,
without apology
and with great authenticity
in a way that, frankly,
you simply don't hear
on this and many other
college campuses that I visit.
But the other reason,
probably more lasting reason,
the visit made an impression on me
was because of a question
that was often put to me
and that the senior officers who were
running the whole encampment exercise
would often put to each other
in one form or another,
but the most frequent form was simply -
this was at the height
of the Iraq War, incidentally,
and they would ask:
How can it be that the Army is at war
but the nation is not?
How can it be that the Army is at war
but the nation is not?
That question got under my skin,
and it really encapsulates
the topic that I want to discuss
with you here this afternoon.
The more formal way
to describe my subject matter
is to say that it is
about civil-military relations.

iw: 
מערכת היחסים בין
אותו סוג של כוח מזוין
שיש לנו,
בעשור השני של המאה ה-21,
לבין האזרחות, או החברה האזרחית,
שבשמה או מטעמה
נלחם אותו כוח.
ואני רוצה להפנות
את תשומת ליבכם במיוחד
לשני מימדים של מערכת יחסים זו
שבין הצבא לבין המגזרים האזרחיים
של החברה שלנו,
אכנה אותם -
את שני החלקים של הנושא שלנו -
השוויון האזרחי
והאחריות הדרג הפוליטי.
הבה נתחיל בכך שפשוט נתבונן
בשני מאפיינים בולטים
של הצבא שלנו היום.
ראשית, הצבא הוא קטן למדי:
כ-1.4 מיליון חיילי חובה בשירות פעיל.
לכשעצמו, זהו מספר גדול.
אבל בהשוואה לגודל החברה שלנו,
שכוללת כ-311 מיליון נפש,
המשמעות היא שהכוחות המזוינים
מהווים פחות מחצי אחוז
מכלל האזרחים.

English: 
It's about the relationship between
the particular kind of armed force
that we have here in the second
decade of the 21st century
and the civil, or civilian, society
in whose name
and on whose behalf that force fights.
And I want to call
your attention in particular
to two dimensions of that relationship
between the military
and civilian sectors of our society,
and I'm going to call them -
these two parts of the topic -
social equity and
political accountability.
So let's begin just by taking a look
at some of the salient characteristics
of the force we have today.
It is, first of all, quite a small force:
about 1.4 million active duty personnel.
That's a big absolute number.
But scaled against
the size of our society,
which has approximately
311 million people in it,
it means that the armed forces
are composed of less than
one half of one percent of our citizenry.

English: 
Now, one way to put that in perspective
is to remember WWII,
when we took 16 million men
and several thousand women, 
for that matter, into service,
and that represented about 12%
of the American population at that time
of roughly 140 million people.
So today's force is roughly
1/25 the size of the WWII force,
measured relatively
against the size of the society,
and if we remember what a deeply formative
experience that war was for a generation -
gave that generation
its identity, in fact -
we understand how far we are
from that kind of experience today.
Now, another characteristic
of today's force
is that it is rather phenomenally
technologically enhanced,
especially with a whole
suite of technologies
that were largely developed
here in Silicon Valley:
communications technologies,
information processing technologies,
and navigation technologies
that, adapted to military purposes,
have so amplified and leveraged
the firepower and fighting effectiveness

iw: 
דרך אחת להציב זאת בפרספקטיבה
היא לזכור את מלחמת העולם ה-2,
שבה לקחנו 16 מיליון גברים
וכמה אלפי נשים, לצורך העניין,
וגייסנו אותם,
והם ייצגו כ-12%
מהאוכלוסיה האמריקנית באותה עת
או כ-140 מיליון נפש.
כלומר, גודל הצבא של היום
הוא כ-1/25 מזה של מלח"ע ה-2,
יחסית לגודל האוכלוסיה,
ואם נזכור את ההשפעה המעצבת העמוקה
של המלחמה ההיא על הדור ההוא -
היא בעצם העניקה לדור ההוא
את זהותו -
נבין עד כמה אנו רחוקים היום
מחוויה מסוג זה.
מאפיין נוסף של הצבא של ימינו
היא היותו מתקדם להפליא
מבחינה טכנולוגית,
במיוחד בכל הנוגע
לקשת שלמה של טכנולוגיות
שמרביתן פותחו כאן, בעמק הסיליקון:
טכנולוגיות תקשורת,
טכנולוגיות עיבוד מידע
וטכנולוגיות ניווט
שהותאמו לצרכים צבאיים
ובכך הגבירו ומינפו
את כוח האש ויעילות הלחימה

English: 
of any individual soldier or sailor
or airman or marine
by orders of magnitude.
Those individuals have more
fighting effectiveness in the battlespace
than their predecessors
of a generation or two ago had.
And this is one of the reasons
why the force can be as small as it is:
because of the amplification
of the battlespace effectivenes
of any individual warrior
because of those technologies.
Also because of
technological enhancement,
the force that we have today
is relatively inexpensive.
Now, again this is a point that comes
as a surprise to many people,
and well it might
because the absolute size of
the Pentagon budget for fiscal year 2015 -
the budget that's being
proposed for next year -
is almost $500 billion.
That's a lot of money, to be sure.
It represents
about 35% of the entire planet's
military expenditure
and more than the sum

iw: 
של כל חייל או מלח,
או איש צוות אוויר או נחת
בכמה סדרי גודל.
לאנשים אלה יש יעילות לחימה
רבה יותר במרחב הקרבי
מאשר לקודמיהם,
לפני דור אחד או שניים.
וזו אחת הסיבות לכך
שהצבא יכול להיות כה קטן:
הגברת היעילות במרחב הקרבי
של כל לוחם ולוחמת
הודות לטכנולוגיות אלה.
בנוסף, עקב אותה התקדמות טכנולוגית,
הצבא שיש לנו היום
הוא יחסית זול.
זאת נקודה שמפתיעה רבים, כצפוי,
כי הגודל המוחלט של תקציב הפנטגון
לשנת הכספים 2015 -
התקציב שהוצע לשנה הבאה -
הוא כמעט 500 מיליארד דולר.
זה בהחלט הרבה כסף.
זהו סכום זהה
ל-35% מכלל ההוצאות הצבאיות
בעולם כולו
והוא עולה על זה
של 10 המדינות הבאות בדירוג

iw: 
ותקציביהן הצבאיים גם יחד.
אבל שוב, בהשוואה לגודל הכלכלה
בת 17 טריליון הדולר,
תקציב משרד ההגנה מהווה בעצם
רק כ-3% מהתוצר הלאומי הגולמי.
ושוב, דרך אחת לראות זאת בפרספקטיבה
היא להיזכר במלחמת העולם השניה,
כשההוצאות הצבאיות כילו
מעל 40% מהתל"ג ב-1934 ו-1944,
שתי שנות המלחמה הקשות ביותר.
במהלך עשרות שנות המלחמה הקרה,
תקציב הפנטגון נע בד"כ
בין ה-8-12% מהתל"ג.
היום, שוב, אנו נמצאים בתחום ה-3%.
היום, כחברה, אנו מוצאים בערך
פי 6 יותר על שירותי בריאות
מאשר על הצבא.
כ-18% מהתל"ג שלנו
יוצאים על שירותי בריאות.
אז זהו מאפיין נוסף
שיש לזכור לגבי הצבא:
לא רק שגודלו קטן,
אלא שיחסית, הוא גם זול.
כמו כן, וכידוע,
זהו צבא מתנדבים בלבד,

English: 
of the next 10 nations
and the military budgets combined.
But again, scaled against the size
of a $17 trillion economy,
the Defense Department budget is actually
only about 3% of Gross Domestic Product.
And again, some ways
to put that relationship in perspective
are once again to remember WWII,
when military spending consumed
over 40% of GDP in 1943 and 1944,
the two most engaged years of that war.
Over the decades of the Cold War,
the Pentagon budget typically ran
in the 8-12% of GDP range.
Today, to repeat, we are
at about the three percent range.
And today, we spend roughly six times more
as a society on healthcare
than we do on the military.
About 18% of our GDP goes to healthcare.
So this is another characteristic
of the force to keep in mind.
It's not only small, but it's also,
relatively speaking, inexpensive.
It is also, to say the obvious,
an all-volunteer force,

iw: 
והוא כזה מאז 1973.
ובדיוק מסיבה זו,
שהוא כולו מורכב ממתנדבים,
הוא באופן דרמטי למדי
לא מייצג את כלל החברה שלנו:
הפרופיל הדמוגרפי
של הכוחות המזוינים של היום
איננו מהווה מיפוי נכון של הפרופיל
הדמוגרפי של כלל החברה שלנו.
אתן לכם רק שני נתונים
בנוגע לכך.
אפרו-אמריקנים
מהווים כ-12% מבני ה-18 עד 44
מקבוצת כוח העבודה הכשיר,
אבל בצבא הם מהווים 19%.
אז האפרו-אמריקנים
זוכים בצבא לייצוג-יתר דרמטי.
המספרים האלה, אגב,
לקוחים מסקר של מרכז המחקר "פיו"
מלפני כשנתיים.
ונתון נוסף, שבעיני אומר הכל,
והוא אף יותר מעניין כאן,
הוא שאם ניקח את קבוצת
בני ה-18 עד 24 -
צעירים בגיל הקולג' -
בקבוצה זו, בחברה האזרחית,

English: 
and it has been since 1973.
And just for that reason,
that it's all volunteer,
it is rather dramatically unrepresentative
of the society as a whole,
that the demographic profile
of the armed forces today
does not map neatly onto a demographic
profile of our overall society.
And I'll give you just a couple
of points of information about that.
African Americans
are roughly 12% of the 18-to 44-year-old
labor force able-bodied cohort,
but they are 19% of the military.
So African Americans
are rather dramatically
over-represented in the military.
These numbers, incidentally,
come from a Pew Research Center
survey about two years ago.
And another metric which to me is, if
anything, even more arresting about this
is that if we take
the 18- to 24-year-old age cohort -
that's college-age young people -
in that cohort in civil society,

iw: 
כ-36% מכל הצעירים בארצנו
בין הגילים 18 ל-24
זכו לחשיפה מסוימת לכיתה בקולג'.
בשורות המגויסים לצבא,
האחוז הזה הוא 2.6%.
השר רוברט גייטס -
בעניין זה אפנה להערות שלי
כי איני רוצה לטעות בציטוט
של מישהו כה חשוב.
שר ההגנה רוברט גייטס,
בנאום באוניברסיטת דיוק ב-2010,
הדגיש בדיוק את העובדות האלה
כשאמר כך:
"הנכונות לשרת בולטת יותר
בדרום, במערב ההררי,
"באזורים הכפריים ובעיירות."
"במקביל," אמר, "אחוז המשרתים
בני צפון-מזרח הארץ,
"בני החוף המערבי והערים הגדולות
ממשיך לרדת."
ואז הוא הוסיף ואמר:
"מדהים אותי גם לגלות
"כמה הרבה חיילים צעירים
גדלו במשפחות של חיילים,
"וכמה רבים הם הקצינים הבכירים
שילדיהם במדים."

English: 
about 36% of all young persons in
our country between the ages of 18 and 24
have had some exposure
to a college classroom.
In the enlisted ranks of the armed forces,
that number is 2.6%.
Now, Secretary Robert Gates -
I'm going to go to my crib sheet here
because I don't want to misquote
somebody as important as that.
Secretary of Defense Robert Gates, 
in a speech at Duke University in 2010,
highlighted these very facts
when he said the following.
He said, "The propensity to serve
is most pronounced
in the South and the Mountain West
and in rural areas and small towns."
"Concurrently," he said, "the percentage
of the force from the Northeast,
the West Coast, and major cities
continues to decline."
And then he added something further.
He said, "I am also struck
by how many young troops I meet
grew up in military families,
and by the large number of our senior
officers whose children are in uniform."

iw: 
הנקודה האחרונה היא עוד משהו
שפגשתי בפורט לואיס
כשהייתי שם בקיץ
לפני כמה שנים
כי באותה עת, ממש במקרה,
הקצינים הבכירים בצבא ארה"ב,
בעלי הדרגות הגבוהות -
מתת-אלוף ומעלה -
השלימו זה עתה סקר משלהם
והפיקו ערימת נתונים אודות עצמם,
ובין היתר מצאו שבאותה עת
היו 307 קצינים בדרגות בכירות
בצבא ארה"ב,
ולאותם 307 קצינים בכירים -
מתת-אלוף ומעלה -
היו 180 ילדים בשירות צבאי.
הם התבטאו בעניין זה
בתערובת של גאווה וחשש -
גאווה, על כך שילדיהם
נענו לקריאה לשרת,
גאווה על כך שהם ממשיכים
את המסורת הצבאית המשפחתית,
אך גם חשש מכך -
אנשים אלה ביטאו זאת ברהיטות רבה -
שמתוך איזה כורח מציאות
מצאו עצמם לוקחים חלק

English: 
Now, that last point is another one
that I encountered at Fort Lewis
when I was there a few summers ago
because at that time,
as it happened, just coincidentally,
the senior officers
in the United States Army,
the general officers -
rank of Brigadier General and above -
had just completed
a kind of survey of themselves
and generated a bunch of data
about themselves,
and among the things they had found out
was that there were, at that time,
307 general officers
in the United States Army,
and amongst those 307 general officers -
that's Brigadier and above -
they had 180 of their children in service.
And they spoke about this with a mixture
of both pride and anxiety -
pride that their children
had hearkened to the call to service,
pride that they were following
in the family tradition of service,
but also anxiety that they were -
these people were quite articulate about -
that they willy-nilly
found themselves complicitous

English: 
in the creation and sustenance
of an inter-generational military caste
that was largely reproduced from
within the ranks of military culture
and was not drawing people
from general civil society
to replenish its ranks.
Now, I thought that was
an interesting enough proposition
that I came back to campus,
and my research assistant and I 
tried to figure out
how many children of the 535 elected
members of the United States Congress
were in service -
435 in the House of Representatives
and 100 in the Senate.
To the best of our ability to determine,
those 535 elected federal officials
had 10 of their children in service.
And I think those numbers
all by themselves
suggest something
that we should reflect upon
about the depth of the
civil-military divide in our society
here in the year 2014.
It would be outrageous
and a gross distortion

iw: 
ביצירה ושימור
של מעמד צבאי בין-דורי
שמשוכפל ברובו בתוך התרבות הצבאית,
מבלי למשוך אנשים
מכלל החברה האזרחית
כדי לרענן את שורות הצבא.
אני עצמי חשבתי
שזהו טיעון מעניין מספיק
וכשחזרתי לקמפוס,
עוזר המחקר שלי ואני
ניסינו למצוא
כמה מילדי 535 נבחרי
קונגרס ארה"ב משרתים בצבא -
435 בבית הנבחרים
ו-100 בסנט.
ולפי מיטב יכולתנו לקבוע,
ל-535 הנבחרים הארציים האלה
יש 10 ילדים בשירות צבאי.
ולדעתי, המספרים האלה כשלעצמם
אומרים משהו שכדאי לנו
לחשוב עליו
ביחס לעומק הפער
בין האזרחות לצבא בחברה שלנו
היום, בשנת 2014.
יהיה שערורייתי וסילוף גס לומר

English: 
to say that we have a mercenary force,
but it would not be such a distortion
to say that we have a force
that we recruited from some of the least
advantaged sectors in our society
and that we were able to put
that force into the field
without civil society breaking a sweat,
with very little skin in the game,
either in terms of the endangerment
of our children or our pocketbooks.
So that leads me to the question
of political accountability
because I think these considerations
do have considerable light to shed
on the notion of political accountability.
Remember Article I of the Constitution
gives the Congress of the United States
the right to declare war.
Congress has done that
exactly five times in American history.
But the constitutional provision
is a reminder that the founders
wanted public engagement
in this all-important decision
about waging war.
So I want to, here, invoke another
Secretary of Defense by the name of Gates,
no relation to Robert Gates.
This is Thomas Gates,

iw: 
שיש לנו צבא של שכירי-חרב,
אבל לא יהיה סילוף גדול לקבוע
שיש לנו צבא
שגייסנו מכמה מהמגזרים
מעוטי היכולת ביותר בחברה שלנו
ושעלה בידנו לפרוס
את הצבא הזה בשטח
ללא מאמץ מיוחד מצד החברה האזרחית,
עם מעט מאד מעורבות במשחק
מבחינת סיכון ילדינו
או סיכון ארנקינו.
וזה מביא אותי
לשאלת אחריות הדרג הפוליטי
כי לדעתי, שיקולים אלה
יכולים לשפוך אור רב
על רעיון אחריות הדרג הפוליטי.
זיכרו שסעיף מס' 1 בחוקה
מעניק לקונגרס ארה"ב
את הזכות להכריז מלחמה.
הקונגרס עשה זאת
בדיוק חמש פעמים בתולדות ארה"ב.
אבל ההרשאה החוקתית
מהווה תזכורת לכך שהמייסדים
רצו במעורבות ציבורית
בהחלטה החשובה והמכרעת הזו
של הכרזת מלחמה.
אז כאן אני רוצה להזכיר
שר הגנה אחר בשם גייטס,
שום קשר לרוברט גייטס:
מדובר בתומס גייטס,

iw: 
שהיה שר ההגנה בממשל אייזנהואר
ושהתמנה ע"י ניקסון בשלהי שנות ה-60
לעמוד בראש הוועדה שהמליצה
לבסס את הצבא על מתנדבים בלבד,
שאותו הקמנו ב-1973.
ובאותו דו"ח, הדו"ח המקורי
של ועדת גייטס מ-1970,
ועדת גייטס הדגישה מספר בעיות
שצפתה שהן עלולות להתעורר
עם הקמת צבא של מתנדבים בלבד.
הוועדה נפנפה את כולן.
היא ציינה אותן ואמרה,
"אין לנו מה לדאוג.
"אולי יהיו מבקרים
שיציגו התנגדויות אלה,
"אבל הודות לערנותה הנצחית
של החברה שלנו וכו' וכו',
"אין לנו סיבה לחשוש
משיקולים אלה."
אבל הנה הבעיות שהוועדה הדגישה.
אני מצטט.
הם אמרו, ראשית,
"צבא מתנדבים בלבד
"ייעשה מבודד מהחברה ויאיים
על השליטה מצד החברה האזרחית."
שנית, "צבא מתנדבים בלבד
יהיה מורכב כולו משחורים
"או בעיקר מחיילים מרקע מעוט-הכנסה."
שלישית,
"צבא מתנדבים בלבד

English: 
who was the Secretary of Defense
in the Eisenhower administration
and was commissioned
by Richard Nixon in the late '60s
to head the commission
that came in with the recommendation
to create the all-volunteer force, 
which we went to in 1973.
And in that report, the original
Gates Commission report, dated 1970,
the Gates Commission
highlighted several problems
that they anticipated
might possibly come into play
once the all-volunteer force was created.
They waived these all away.
They named them and then said,
"We really have nothing to worry about.
Some critics might make these objections,
but because of the ever-vigilant citizenry
and so on and so forth,
we have noting to fear
from these considerations."
But here are the ones they highlighted.
I'm quoting now.
They said, first, "an all-volunteer force
will become isolated from society
and threaten civilian control."
Secondly,
"an all-volunteer force will be all black
or dominated by servicemen
from low-income backgrounds."
Third, "an all-volunteer force

English: 
will lead to a decline in popular concern
about foreign policy."
And fourth, and probably
most unsettling of all,
"an all-volunteer force
will encourage military adventurism."
Now, they said none of these things
will come to pass.
This is what the critics anticipate,
but there's no basis for this.
I would suggest to you that, in fact,
in one degree or another, 
all of those things have come to pass,
that we have a military establishment
which is largely isolated
from civilian society,
and civilian society
does not understand it well.
We have a force that is
disproportionally recruited
from some of the least
advantaged sectors of our society.
We have a force
that has nurtured a kind of popular
detachment from foreign policy issues
and, most controversial of all,
a force that arguably
has, in fact, nurtured
some degree
of military adventurism.
Now, again, we can put
some numbers to this,
and the numbers are -
let me put you on notice -
plenty unsettling.

iw: 
"יגרום לירידה בעניין העממי
במדיניות החוץ."
ורביעית - ואולי המטריד מכל -
"צבא מתנדבים בלבד
יעודד הרפתקנות צבאית."
הוועדה אמרה
שדבר מכל אלה לא יקרה.
זה מה שהמבקרים צופים
אבל אין לכך שום בסיס.
אני טוען, למעשה,
שבמידה זו או אחרת,
כל אלה התגשמו:
יש לנו ממסד צבאי
שבאופן כללי הוא אכן
מבודד מהחברה האזרחית
ושהחברה האזרחית
איננה מתמצאת בו.
יש לנו צבא שמגוייסיו
באים באופן לא-פרופורציונלי
מכמה מהמגזרים
מעוטי היכולת ביותר בחברה שלנו.
יש לנו צבא
שטיפח מעין ניתוק של העם
מענייני מדיניות חוץ
והכי בעייתי מכל,
צבא שאפשר לטעון שהוא טיפח
מידה מסוימת של הרפתקנות צבאית.
גם כאן אפשר להמחיש זאת במספרים,
והמספרים הם -
שימו לב בבקשה -
מטרידים למדי.

iw: 
הודות למחקר של
שירות המחקר של הקונגרס,
אנו יודעים שב-28 השנים
בהן היה לנו שירות חובה -
מסוף מלח"ע ה-2 ועד 1973,
שאז עברנו לצבא מתנדבים בלבד -
בתקופת 28 השנים האלה,
אנו, כאומה,
ביצענו או אישרנו
בדיוק 19 פריסות צבאיות בחו"ל.
שתי הגדולות ביותר היו, כמובן,
מלחמות קוריאה ו-ויטנאם.
ב-41 השנים מאז שיש לנו
צבא מתנדבים בלבד - מ-1973 -
היו 144 פריסות צבאיות בחו"ל,
הגדולות ביותר: מלחמת עירק 1 ו-2
ומלחמת אפגניסטן.
בחישוב לפי יחס שנתי,
הרי שמאז שעברנו
לצבא מתנדבים בלבד,
פרסנו את כוחנו הצבאי בחו"ל
בתדירות גדולה פי חמש
על בסיס שנתי
מאשר בתקופת שירות החובה.
המספרים האלה לבדם
אומרים לי,
שבכוונה או שלא בכוונה יצרנו -
בגלל המבנה והתצורה של הצבא שלנו -
יצרנו סיכון מוסרי

English: 
Thanks to a study by
the Congressional Research Service,
we know that in the 28 years
when we had a conscript force -
between the end of WWII and 1973, 
when we went to the all-volunteer force -
in that 28-year period, we, as a country,
commissioned or authorized
exactly 19 overseas military deployments.
The two biggest ones, of course, 
were Korea and Vietnam.
In the 41 years since we've had
the all-volunteer force - since 1973 -
there have been 144 overseas deployments,
the biggest: Iraq one and two,
and Afghanistan.
If you annualize it,
since we've gone
to the all-volunteer force,
we have deployed
our military forces overseas
five times more frequently
on an annual basis
than we did in the era
of the conscript force.
Those numbers alone
suggest to me that we have,
whether intentionally or not, created -
because of the structure
and configuration of the force we have,
we have created a moral hazard

English: 
for the commander in chief to resort
to the instrumentality of military force
as an instrument of national policy
much more readily and easily
and frequently
than was the case in a prior era.
Now, I know, drone warfare, in a sense,
is nothing but the logical extrapolation
of this trend of technologically
enhanced warfare
that imposes no particular
burden on us back home,
whether in terms of our sons
and daughters being in harm's way
or in our pocketbooks.
So no discussion of this matter,
I suppose, would be complete
without quoting the most famous
of all American military leaders,
George Washington,
who, in 1783, said the following.
He said, "It may be laid down
as a primary position,
and the basis of our system,
that every citizen who enjoys
the protection of a free government,
owes not only a proportion of his property
but even of his personal service

iw: 
שמאפשר למפקד העליון לפנות
לשימוש בכוח הצבאי
כמכשיר לאכיפת מדיניות חוץ
במיידיות, בקלות ובתדירות רבות יותר
מאשר בעידן הקודם.
אני יודע שבמובן מסוים,
מלחמת מזל"טים
אינה אלא ההשלכה ההגיונית
למגמה זו של לחימה
משופרת מבחינה טכנולוגית
שלא יוצרת שום נטל עלינו, בבית,
אם מבחינת הסכנות הנשקפות
לבנינו ובנותינו,
ואם מבחינת הפגיעה בארנק.
אז שום דיון בנושא הזה
לא יהיה שלם, אני מניח,
בלי ציטוט מדברי המצביא האמריקני
הגדול מכולם, ג'ורג' וושינגטון,
שאמר ב-1783 כדלקמן:
"אפשר לקבוע כהנחה מרכזית
"וכבסיס למערכת שלנו,
"שכל אזרח שנהנה
מהגנתו של ממשל חופשי,

English: 
to the defense of it."
That is not the system we have today,
and I invite you to think through
what are the implications of that fact
for fairness and equity in our society,
and especially
for political accountability
when it comes to the crucial
decision to shoulder arms.
Thank you.
(Applause)

iw: 
"מחויב לא רק באחוז מסוים מרכושו
אלא אף בשירות אישי לצורך ההגנה עליה."
לא זאת המערכת שיש לנו היום,
ואני מזמין אתכם לחשוב היטב
מהן ההשלכות של עובדה זו
על ההוגנות והשוויון בחברה שלנו,
ובמיוחד על אחריות הדרג הפוליטי
כשמדובר בהחלטה המכרעת לאחוז בנשק.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
