האנושות עושה את צעדיה
המהססים הראשונים לחלל.
חללית חייזרים ענקית
מחשיכה את השמיים
מעל כל עיר רבתית.
קידמה כפי שאנו מכירים אותה
מפסיקה.
עת שליטי העל החלה.
עת האנושות באה על סופה.
אקסטרה מד"ב
ארתור סי. קלארק
היה אתאיסט שאלוהים ריתק אותו.
אני יכול להבין.
הוא קרא לעצמו "פוזיטיבי לוגי"
הומני,
ולעתים "קריפטו-בודהיסט"
וההיבט האחרון
נתן צבע לרוב עבודתו.
בחלקו,
בודהיזם הוא על קבלת ארעיות
ולקבל שינוי או סיומות.
וזה בלבו של "קץ הילדות".
משום שהדרך בה הצגנו
את "קץ הילדות"
אולי נראית מאיימת
שליטי העל בספר הם לא.
הם רק נראים ככה
לרוב האנושות החשדנית.
במקום הם משרתי כוח
שאיננו יכולים להבין,
עבור תכלית
שאין ביכולתנו לתפוס
גם לו פרסו אותה בפנינו.
כשהמשגיחים מגיעים
הם מפגינים נדיבות.
הם מסבירים שהם כאן
להגן עלינו מעצמנו
ולהוביל אותנו בעידן
בו אנו עלולים למחוק את עצמנו
במלחמה אטומית.
אך הם מעולם לא הופיעו
פנים אל פנים.
במשך 50 שנה,
הם מרחפים מעל ערי כדור הארץ
בלי לתת למישהו לראות
את צורתם האמתית.
אז לבסוף,
הם חושפים את עצמם.
הם ממש נראים
כמו השדים מהמיתוס.
בפרסות שסועות
וכנפי עטלף אדירות.
למה?
בניגוד לחשדות אחת הדמויות
שהם הגיעו לכדור הארץ
לפני מילניום
והשאירו לנו
זיכרונות תרבות דועכים מהם
אלא בגלל משהו אחר
משהו הרבה יותר עוצמתי
משהו ספציפי למשימתם
משהו שאנחנו לא מגלים
עד סוף הסיפור.
האנושות לא העלתה
תמונות של שדים מהעבר
אלא מהעתיד.
הזיכרון הפרה-קוגניטיבי שלנו
זוכר אותם ואת תפקידם
במה שעתיד לבוא.
משום ששליטי העל
הביאו תור של שגשוג לאנושות
אבל יחד איתו
באו ההאטות
של רוב הקדמות התרבותיות.
שליטי העל התעניינו
רק בתחום אחד
תופעות על-חושיות
אותו פסאודו-מדע
שמד"ב שאב ממנו השראה
מהמוסד הנשכח.
אבל כאן,
לא משתמשים בו כפלא
להלהיב את הקורא
אלא כדי לחקור נושא גדול יותר:
האבולוציה של האנושות.
שליטי העל הם למעשה
משרתי אינטליגנציה
קוסמית כבירה.
ישות קולקטיבית
שאלפי גזעים שונים הצטרפו אליה
אחד אחרי השני
בעודם מתפתחים עד הנקודה
בה התודעה שלהם מתמוססת
והם יכולים להפיל
את מחסומי האינדיבידואליות
כדי להפוך לשלם הגדול.
המשגיחים כאן כדי לוודא
שהאנושות עושה את הקפיצה.
בקרוב ילדים יפתחו כוחות
בקצב מדהים
הם הופכים לישות
שאינה אנושית עוד
והדור האחרון של האנושות
מתפרץ בתוקפנות באיומי מוות,
לא מסוגלים לקבל את השלב הבא.
הספר נגמר עם בן-אדם אחד אחרון
שחוזר לכדור הארץ
בעוד הילדים עוברים סופית
מצורתם הפיזית
ונעלמים בעמוד האש.
אפילו כשכדור הארץ עצמו מתכלה
בן האדם האחרון מדווח
לא על תחושת כעס או אובדן
אלא סיפוק במידת מה,
וקבלה.
ועל זה מה שהספר באמת.
זה על איך שאנחנו מקבלים
שעבר זמננו
או שהעולם משתנה
בדרכים שאנחנו לא מבינים.
הוא מתחמק מיומרנות תור הזהב
שהאפשרות הכי טובה
היא להילחם בזה
וחוקר דרכים אחרות
שאולי ניגש בהן לשינוי או אובדן.
אפילו שליטי-העל
מתקשים בהתפכחות הקוסמית
כשאנחנו מגלים שהם תקועים
באבן-דרך אבולוציונית.
בניגוד לשאר המינים שהם רועים
אל עבר הצטרפות למוח-העל
הם בעצמם לוקים
ביכולות על-חושיות.
הם לא יכולים לעשות
את הצעד האחרון לנירוונה
או להגיע לנשגבות אלוהית
בעצמם.
כקורא אתה חווה
את האימה שבהכחדה של עצמך
אך גם מתמודד עם השאלה
האם זה דבר רע,
בין אם זה חלק הכרחי
של המעבר קדימה.
הוא מקשר את זה
לשאלת הכוח העליון
שהוא כל-כך אוהב לחקור.
האם כוח עליון בהגדרה טוב?
האם מונחים כמו טוב ורע
אפילו אומרים משהו
כשמתמודדים עם כוח כזה?
הוא מייצג בצורה שטנית
את שליטי-העל הנדיבים
כדי לחזק את השאלה,
כדי לגרום לנו לשאול
אם הרעיונות שלנו
של טוב ורע אנושיים בעקרונם
או האם הם קשורים
במשהו עמוק יותר?
או אולי ליתר הדיוק,
הוא מאתגר אותנו להפריד חלקים
מהפילוסופיה המוסרית שלנו
שמושרשים בהתבוננות אנושית
על כל דעותיה הקדומות
ומניעיה האבולוציוניים
מאלו שהם אוניברסאליים
שאולי קרובים יותר למשהו
שהוא אולי מגדיר כאמיתי.
זה משהו שמעט סופרים בתור הזהב
אתגרו אותנו לעשות.
אבל ארתור סי. קלארק אתגר.
משום שהוא ראה
שאפשר לחשוב בהיגיון
אבל עדיין להרהר
בשאלות הפילוסופיות.
השאלות המופשטות
שלעולם לא ימצאו את תשובתן
במבחן אמפירי.
הוא יחד עם כמה אחרים,
הביא את דפוס החשיבה
לדור חדש של כותבים
שיגיבו לתור הזהב
בכך שינסו לעשות מדע בדיוני
על פילוסופיה יותר מאשר מדע.
אז הצטרפו אלינו שבוע הבא
כשנתחיל לחקור
את העולמות המוזרים
של סופרי המדע-בדיוני
באמת משולי תור הזהב.
הסופרים שפעלו בתקופה
אבל עשו את הקטע שלהם
משונים בהשוואה לשלושת הגדולים
עם זאת לא-כבולים
לאידיאולוגיה ודפוס החשיבה
ששלט ביד רמה
ברוב הכתיבה של תור הזהב.
נפלאים ונוראיים.
ונתחיל עם האחד המוזר
והמרתק מכולם
קורדוויינר סמית
נתראה!
תורגם ע"י
Dr_Ellert
"קץ הילדות"
תרגמה ע. שם
הוצאת עם עובד.
