MOŽEŠ LI ŽIVJETI DOBAR ŽIVOT
BEZ VJEROVANJA U KRISTA?
Ovo je pitanje koje su me pitali.
Prije no što pokušam odgovoriti,
želio bih nešto reći
Pitanje zvuči kao da ga je postavila
osoba koja kaže:
"Ne želim znati je li
Kršćanstvo istina ili ne."
"Ne zanima me je li stvarnost više nalik
kršćanskoj ili materijalističkoj slici."
"Ono što mene zanima je
da živim dobar život."
"Svoja ću uvjeranja birati,
ne zato jer ih smatram istinitim,
...već zato jer ih smatram korisnima."
Iskreno, teško mi se poistovjetiti
s takvim načinom razmišljanja.
Jedna od stvari koje razlikuju
čovjeka od ostalih životinja
je da on želi saznati,
želi otkriti kakva je stvarnost uistinu,
jednostavno jer želi znati.
Kada se ta želja u nekome potpuno ugasi,
mislim da je on postao
nešto manje od čovjeka.
Ustvari, ne vjerujem da je bilo tko
od vas uistinu izgubio tu želju.
Vjerojatnije je da su vas budalasti propovjednici,
stalnim ponavljanjem koliko će vam kršćanstvo pomoći
i kako je ono dobro za društvo,
uvjerili da je kršćanstvo nekakav medicinski lijek.
Kršćanstvo tvrdi da daje iskaz ČINJENICA - koje
nam govore o tome kakav je svemir zapravo.
Taj iskaz o svijetu može
biti istinit, ili ne mora.
Ali jednom kad je pitanje pred tobom,
tvoja prirodna radoznalost, želi znati odgovor.
Ako je kršćanstvo neistinito, tada ni
jedan čestit čovjek neće vjerovati,
bez obzira koliko korisno može biti.
Ako jest istina,
svaki čestiti čovjek će htjeti vjerovati u nj,
čak i ako mu to ne čini nikakvu korist.
Kad to shvatimo, počinjemo
shvaćati još nešto.
Ako je kršćanstvo istina,
onda je prilično nemoguće
da  oni koji znaju tu istinu
i oni koji je ne znaju,
 budu jednako sposobni da žive dobar život.
Poznavanje činjenica zasigurno čini
razliku u čovjekovom djelovanju.
Pretpostavimo da naiđeš na
čovjeka na rubu izgladnjelosti
i želiš učiniti pravu stvar.
Kad ne bi imao nikakva medicinska znanja,
vjerojatno bi mu dao velik,
 konkretan obrok;
i kao rezultat čovjek bi umro.
To proizlazi iz djelovanja u tami.
Na isti način kršćani i ne-kršćani mogu
oboje željeti dobro svome bližnjemu.
Jedni vjeruju da će čovjek živjeti zauvijek,
...da ga je stvorio Bog...
...i da istinsku i trajnu sreću
pronalazi...
...jedino ujedinjenjem s Bogom,
da je skrenuo s puta,
te da je ponizna vjera u Krista
jedini način za povratak.
Drugi vjeruju da je čovjek slučajan rezultat
slijepog djelovanja materije,
da su započeli kao puke životinje i
zatim više-manje stalno napredovali,
da će živjeti otprilike 70 godina,
da je njihova sreća potpuno ostvariva kroz
dobro društveno djelovanje i političke organizacije,
i da je sve ostalo
(npr.  kontrola nataliteta, pravni sustav, obrazovanje)
'dobro' ili 'loše' ovisno
pomaže li ili ometa tu vrstu sreće
Postoji dosta stvari u kojima
se ti ljudi mogu složiti.
Oboje će odobravati učinkovite
kanalizacije i bolnice te zdravu prehranu.
No prije ili kasnije, razlika njihovih uvjerenja
proizvest će razlike u njihovim stajalištima.
Npr. oboma će biti stalo do obrazovanja:
ali vrsta obrazovanja koju bi željeli,
 je očito vrlo različita.
Opet, dok će materijalisti (jednostavno)
 tražiti od predložene akcije
da poveća dobrobit većine,
 kršćani bi mogli reći:
"Iako se povećava dobrobit većine...
... ne možemo to učiniti!
To je nepravedno!"
I svo vrijeme, jedna velika razlika
stoji između njihovih svjetonazora.
Materijalistu stvari poput nacija, klasa, civilizacija
moraju biti važnije od pojedinca,
jer pojedinac živi 70-ak godina,
dok skupina može postojati stoljećima.
Ali kršćanima je pojedinac važniji,
 jer on živi vječno;
dok su klase, civilizacije i slično,
 privremene tvorevine u usporedbi s pojedincem
Kršćani i materijalisti imaju
različita uvjerenja o svijetu.
Ne mogu oboje biti u pravu
Onaj koji je u krivu djelovat će na način
 koji ne odgovara stvarnom svijetu.
Posljedično, s najboljom željom,
vodit će svoje bližnje u propast.
S najboljom mogućom željom...
tada to neće biti njihova krivica.
Zasigurno Bog (ako postoji)
neće kazniti čovjeka za iskrene pogreške.
Ali je li to SVE na što ste
cijelo vrijeme mislili?
Jesmo li spremni riskirati djelovati u tami...
...cijeli naš život, čineći beskonačnu štetu,
pod uvjetom da nas netko uvjeri da smo
sigurni da nas nitko neće kazniti ili nas kriviti?
Odbijam vjerovati da je
čitatelj na toj razini.
Ali čak i ako jest,
postoji nešto što mu se može poručiti.
Pitanje pred svakim od nas nije:
'Može li NETKO živjeti dobar život bez kršćanstva?'
Pitanje je:
'Mogu li JA?'
Svi znamo da su postojali dobri ljudi
koji nisu bili kršćani...
...poput Sokrata i Konfucija
koji nikad nisu ni čuli za nj.
Ili poput J. S. Milla koji
sasvim iskreno nije mogao u nj vjerovati.
Pod pretpostavkom da je kršćanstvo istina,
ti su ljudi bili u stanju
iskrenog neznanja ili iskrene pogreške.
Ako su im namjere bile dobre,
kao što pretpostavljam
(iako, naravno, ne mogu čitati
tajne njihovih srca)
nadam se i vjerujem da će
 Božja mudrost i milosrđe
ispraviti zla koje je njihovo neznanje,
samo po sebi, prirodno stvorilo
njima i ljudima na koje su utjecali.
No čovjek koji pita:
'Mogu li živjeti dobar život bez kršćanstva?',
očito nije u istom položaju.
Ukoliko nije čuo za kršćanstvo,
ne bi postavljao to pitanje.
Ako ga je, čuvši za kršćanstvo,
OZBILJNO razmotrio,
te došao do zaključka da je neistinito,
tada opet ne bi postavljao ovo pitanje.
Čovjek koji pita ovo pitanje
čuo je za kršćanstvo...
...i nije u potpunosti siguran
u njegovu neistinitost.
On zapravo pita:
"Trebam li se s time zamarati?"
"Ne mogu li samo izbjeći pitanje,
ne podižući prašinu i nastaviti biti 'dobar'?"
"Nisu li dobre namjere dovoljne
da budem siguran i nevin..."
"...bez kucanja na ta zastrašujuća vrata
i spoznavanja ima li ili ne nekog tamo?"
Takvom je čovjeku dovoljno odgovoriti
da je njegovo pitanje zapravo
smije li nastaviti biti dobar
prije no što se potrudio otkriti
što 'dobro' uopće znači.
Ali to nije cijela priča.
Ne trebamo se pitati hoće li ga Bog
kazniti za kukavičluk i lijenost;
on će kazniti sam sebe.
Čovjek zabušava.
On namjerno ne želi saznati je li
kršćanstvo istinito ili nije,
jer pretpostavlja beskrajne nevolje,
ako se ispostavi da je istinito.
On je poput čovjeka koji namjerno
'zaboravlja' pogledati na oglasnu ploču,
jer bi na njoj mogao naći da mu je
pripisana neka neugodna dužnost.
On je poput čovjeka koji ne želi
pogledati svoj bankovni račun,
jer se boji onog što bi tamo
mogao naći.
On je poput čovjeka koji neće otići liječniku
kada osjeti nepoznatu bol,
jer se boji onoga što bi mu liječnik mogao reći.
Čovjek koji ostaje nevjernik iz takvih razloga
nije u stanju iskrene pogreške.
On je u stanju NEiskrene pogreške,
i ta se neiskrenost proširuje
kroz njegove misli i radnje:
rezultira stalnom promjenjivošću,
nejasnom podsvjesnom zabrinutošću,
potpunim otupljivanjem njegova uma.
Izgubio je svoju intelektualnu nevinost.
Iskreno odbacivanje Krista,
koliko god ono pogrešno bilo,
biti će oprošteno i iscjeljeno -
"Ako tko rekne riječ protiv Sina Čovječjega,
oprostit će mu se."   (Mt 12, 32)
Ali IZBJEGAVATI Sina Čovječjega,
skrenuti pogled
praveći se nisi primjetio,
odjednom se zadubiti u nešto s
druge strane ulice,
ostaviti otvoren telefon, jer bi On
mogao biti s druge strane,
ne otvoriti pisma nepoznatog rukopisa,
jer su ona možda od Njega...
- to je potpuno drugačija stvar.
Možda još nisi siguran
trebaš li biti kršćanin;
ali znaš da si obvezan biti Čovjek,
ne noj, gurajući glavu u pijesak.
Svejedno, iako je intelektualna čast
danas spala na niske grane,
čujem da netko stalno cvokoće
svojim pitanjem,
'Hoće li mi pomoći?'
'Hoće li me usrećiti?'
'Misliš li da bih stvarno postao bolji
ako postanem kršćanin?'
Dobro, ako baš moraš znati
moj odogovor je "Da".
Ali uopće ne volim davati odgovor u ovoj fazi.
Postoje vrata iza kojih te, prema nekim ljudima,
iščekuje tajna svemira.
To
ili jest istina ili nije.
I ako nije, onda se iza vrata krije
najveća obmana, najbolja od svih podvala.
Nije li očito zadaća svakog čovjeka,
(koji je čovjek, a ne zec)
...otkriti istinu...
i tada se potpuno posvetiti
ili služenju tom silnom otajstvu
ili razotkrivanju i rušenju ove velike podvale
Suočen s takvim pitanjem,
možeš li ostati potpuno zaokupljen
samo svojim vlastitim 'moralnim razvojem'?
U redu.
Kršćanstvo će ti donijeti dobro.
- mnogo više dobra no što
uopće želiš ili očekuješ.
A prvo dobro koje će ti donijeti
je udariti u glavu...
(u tome nećeš uživati)
...činjenicu da je ono
što si dosad zvao 'dobrim'...
- sve ono 'življenje dobrog života'
i 'ljubaznost' -
...nije baš veličanstveno i najvažnije
kako si mislio.
Naučit će te da, zapravo ne možeš biti dobar,
sva 24 sata,
vlastitim moralnim naporom
Onda će te naučiti
da i kad bi mogao,
i dalje ne bi postigao smisao
zbog kojeg si stvoren.
Samo moral nije smisao života.
Stvoren si za nešto posve drugačije
J. S. Mill i Konfucije,
(Sokrat je bio puno bliže istini)
jednostavno nisu znali
što je smisao života.
Ljudi koji pitaju mogu li
živjeti dobar život bez Krista,
ne znaju što je smisao života.
Kad bi znali,
znali bi da je 'dobar život'
samo mehanizam u odnosu na
svrhu s kojom smo mi ljudi stvoreni.
Moral je nužan.
Ali Božanski Život,
koji nam se predao...
i koji nas poziva da budemo bogovi,
namjenio je za nas nešto
što nadilazi moral.
Bit ćemo očišćeni (preporođeni).
Svi 'zečevi' u nama će nestati:
zabrinuti, savjesni, etički 'zec' kao i
plašljivi, osjetljivi 'zec'.
Krvarit ćemo i skvičati
dok ne iziđu pune šake krzna.
A onda, neočekivano, naći ćemo
ispod svega tog
stvar koju nismo ni zamišljali:
pravog Čovjeka
vječnog Boga,
sina Božjega,
snažnog,  sjajnog,  mudrog,
lijepog  i  
uronjenog u radost.
"Kad dođe ono što je savršeno,
uminut će što je nesavršeno"
                     (1 Korinćanima 13, 10)
Ideja postizanja 'dobrog života'
bez Krista ima dvije pogreške.
Prvo, ne možemo to postići;
i drugo, u postavljanju 'dobrog života'
kao konačnog cilja,
promašili smo smisao našeg postojanja
Moral je planina kojom se ne možemo
popeti vlastitim naporima.
Kad bismo i mogli,
umrijeli bismo od leda i zraka na vrhu,
u nedostatku krila 
kojima se nastavlja putovanje.
Jer tek od tamo počinje pravi uspon.
Užad i okovi su 'odriješeni'
ostalo je stvar letenja.
