No, teraz ste nam povedali, že by
sme mali považovať smrť za cieľ-
- a krčiť sa pred ňou, znamená vyhýbať
sa životu a robiť život bezúčelný.
Akú radu by ste dali ľuďom v neskoršom
živote ktora by im pomohla
keď väčšina z nich musí v skutočnosti
veriť že smrť je koniec všetkého?
No, viete, ja som pracoval
s mnohými starými ľuďmi.
A je to celkom zaujímavé sledovať
čo podvedomie robi s faktom
že je zjavne ohrozené
s kompletným koncom.
Neberie to do úvahy!
Správa sa akoby život mal íst dalej.
A, tak si myslím, že je pre
staršieho človeka lepšie
žiť ďalej, a tešit sa na ďalší deň
akoby tu musel stráviť storočia.
A ten potom správne žije.
Ale ten kdo sa bojí, a nedíva sa dopredu ale
späť, ten kamenie, tuhne, a zomrie predčasne.
Ale keď žije a teší sa na veľké
dobrodružstvo ktoré je pred ním, potom  žije.
A to je presne to, čo podvedomie chce.
Samozrejme, je úplne jasné, že všetci
zomrieme, a je to smutne finále všetkého
ale napriek tomu, je v nás niečo,
čo tomu neverí...zjavne.
Ale to je iba fakt...psychologický fakt...to neznamená, pre mňa, že to niečo dokazuje.
Je to jednoducho tak.
Napríklad, možno neviem,
prečo potrebujeme soľ, ale
uprednostňujeme jesť soľ,
lebo sa cítime lepšie.
A tak, keď myslíte určitým spôsobom
tak sa budete cítiť oveľa lepšie.
A ja si myslím, že ked uvažujete podľa
vzoru prírody, tak myslite správne.
A to ma vedie k poslednej
otázke, ktorú sa chcem opýtať...
