Samtidigt som det fortfarande
finns mycket att göra
i pro-life-rörelsen
finns det också mycket gott
som är värt att framhäva.
I varje episod skall vi sätta
strålkastarljuset på
en person eller grupp eller rörelse
som bygger upp livets kultur.
Detta första avsnitt av vårt fokus på
pro-life är starkt.
Ofta när pro-life-anhängare
talar om att avsluta abort
säger vi att vi behöver vara
"en röst för de ofödda".
Detta passar inte in på det här fallet.
Idag skall vi presentera för er en kvinna
som överlevde ett abortförsök.
Hon talar för sig själv
på ett naket sätt.
Melissa Ohden vägde mindre än
ett och ett halvt kilo när hon föddes
och överlevde trots alla odds.
Hon är en överlevare
efter en misslyckad abort
med hjälp av en injektion
med saltlösning.
- Gud hade en plan.
Det är en procedur där man injicerar en
giftig saltlösning i fostervattnet.
Efter att först ha vårdats av
neonatalsjuksköterskor
adopterades snart babyn Melissa
till ett kärleksfullt hem.
Nu är Ohden en hustru och mor,
en katolsk konvertit,
en pro-life-förespråkare
som håller föredrag för
alltifrån mödravårdscentraler till
Capitol Hill.
- Jag är här i dag för att dela min
berättelse inte endast för att
framhäva det fasansfulla i de aborter
som görs i abortklinikerna,
utan också för att ge en röst
till andra som jag själv.
- Det är en resa som beskrivs detaljerat
i hennes nya biografi
"You Carried Me",
som kom ut denna månad (jan 2017).
Melissa berättar om en serie av tuffa
sanningar inklusive när hon som tonåring
fick reda på abortförsöket
som gjordes på hennes liv.
Att vara 14 år - det fullständigt
ödelade mitt liv
och jag tror att liksom 
så många unga människor
så ville jag inte
att någon annan skulle få reda på
hur det smärtade mig.
Så Melissa vände sig till det
som hon kallar
hennes "oheliga treenighet"
av "palla-för-mekanismer"
bulimi, alkohol och sex.
Människor frågar mig ofta:
"Hur kom du någonsin ur det där?"
Jag skulle vilja säga att
det egentligen inte var av mig själv.
Det var det inte.
Det var Guds nåd som räddade mig.
Jag var tvungen att vara villig
att vakna varje dag och säga:
"Vet du vad?
Jag tänker inte göra det där idag!"
- Fokuset i biografin fortsätter med
sökandet efter hennes riktiga mamma
när hon undrade:
"Vems blod rinner i mina ådror?"
Hon upptäcker att
hennes riktiga mamma
var en 19-årig college-studerande
som var pressad till
att göra abort.
Hon trodde att Melissa hade
varit död i över 30 år.
Ohdens perspektiv under hela resan
är djupt deltagande.
- Berätta för oss hur Du kom
att ha den inställningen!
- Det är en reaktion som jag
tror har fördjupats efter hand.
Jag har alltid älskat henne.
Men min kärlek till henne
fördjupas år efter år.
Inte bara för att omständigheterna
i livet nu är olika, hennes och mina.
Jag vet sanningen om hur hon
tvingades till att göra den där aborten.
Men jag tror att ju äldre jag blir
desto mer lär jag mig
hur jag skall älska människor och
respektera dem för vilka de är.
Jag tror att moderskapet
har varit ett band
genom vilket vi verkligen
kan förenas.
Det är en kärlekshistoria eller hur?
Det är en kärlekshistoria som Gud skrev
och människan försökte att
skriva om hela den historien
och Guds historia
vinner till slut!
- Du var färdig med den här boken,
du var färdig med biografin
och du hade avslutat.
Då hände något.
Då träffade du din riktiga mamma
för första gången.
Berätta för oss om det!
- Oj! Det är här jag måste
ta ett djupt andetag!
Efter allt jag har
gått igenom i mitt liv
och helandet från det
så är mina tårar inte tårar av smärta
utan mina tårar är
tårar av enorm tacksamhet.
Jag hade inte väntat mig
att träffa henne
under de sista månaderna.
Vi hade spenderat år att
lära känna varandra,
bygga upp förtroende,
avslöja hemligheter tillsammans.
Så vi möttes ansikte mot ansikte
för första gången
tidigt den här sommaren.
Jag antar att en förkortad
version av det skulle vara
att det blev allt
jag någonsin kunde förvänta mig
och mer!
Att veta att hon hade tillbringat
trettio år av sitt liv
med att tro att
jag hade dött på sjukhuset,
hur hon led av enorm
sorg och skuld
och sedan få
möjligheten att veta
att hennes barn lever
och älskar henne
och har förlåtit henne,
och sedan få träffas
ansikte mot ansikte -
ja, min begeistring var för hennes skull
förmodligen mer än för mig själv.
Men det förändrade mitt liv.
Jag kommer aldrig att glömma
det ögonblick när jag fick se henne
och vi fick krama om varandra.
Jag tror att de ord
som kom ut ur min mun var:
"Det var länge sedan!"
