(ràdio: Guardiola) "No oblideu mai que si ens aixequem ben d'hora,
però ben d'hora, ben d'hora,
som un país imparable."
"No oblideu mai
que si ens aixequem ben d'hora,
però ben d'hora, ben d'hora,
som un país imparable."
"No oblideu mai
que si ens aixequem ben d'hora,
però ben d'hora, ben d'hora,
som un país imparable."
"No oblideu mai
que si ens aixequem ben d'hora,
però ben d'hora, ben d'hora,
som un país imparable."
"No oblideu mai
que si ens aixequem ben d'hora,
però ben d'hora, ben d'hora,
som un país imparable."
"No oblideu mai
que si ens aixequem ben d'hora,
però ben d'hora, ben d'hora,
som un país imparable."
"No oblideu mai
que si ens aixequem ben d'hora,
però ben d'hora, ben d'hora,
som un país imparable."
"No oblideu mai..."
Nen! El Guardiola
ha fet molt de mal.
"Si ens aixequem
ben d'hora, ben d'hora,
i ens posem a pencar,
som un país..."
-Imparable!
-No! Imperdonable.
Això és el que som,
un país de cursis,
que ha fet del treballar un requisit indispensable per ser català.
Doncs avui el capítol
és una gran gimcana de la feina.
¿I faràs allò tan original...
d'anar amb els pescadors
i fer el torn de nit de la Seat?
I uns llonguets amb un forner.
No m'ho puc creure.
Mira, o sigui, que ho sàpigues, eh?
Estic fent un gran esforç per venir cada setmana en aquest programa.
Tu també ets un tòpic.
El català emprenyat amb la vida.
-Jo, emprenyat?
-Sí.
Au, va, ves a la merda!
Diuen que hi ha gent que es lleva tan d'hora que posa els carrers.
Els treballadors d'aquesta brigada de l'Ajuntament de Barcelona
no els posen,
però sí que els netegen.
I no sabem si per amassar una fortuna cal llevar-se ben d'hora,
però per fer la massa del pa
segur que sí.
A quina hora et lleves, tu?
A les quatre del dematí...
A dos quarts de quatre...
Cada dia.
Cada dia de cada dia?
Cada dia de cada dia.
Cada dia, cada dia?
De dilluns a diumenge?
De dilluns a dissabte.
Diumenge normalment tinc festa.
A quina hora et lleves diumenge?
A la mateixa hora, gairebé.
Clar, perquè no pots.
T'hi acostumes.
És el teu ofici, aquest?
De sempre.
De tota la vida? Ah, llavors... llavors t'agrada pencar, a tu.
Bueno, és que si no t'agradés
no podries ser forner.
Un forner de veritat, o t'agrada
el teu ofici o és impossible.
Ja... M'està quedant
una mica bunyol, eh?
Bueno.
Mira, jo aquest el deixo així.
M'agrada.
Fot il·lusió, eh?, que...
Això ho enfornarem o no?
Sí, per què no?
Molt bé, tio. Molt bé.
Què? Oi que no sabríeu diferenciar el del Miquel del meu?
Quin és el teu?
Aquest és el meu.
Ah...
Està maco, eh?
Leonor, a quina hora et lleves?
Jo em llevo a les sis del dematí.
Em pensava que m'anaves a dir
a les quatre.
No, m'aixeco bé, i bé.
I vens aquí amb alegria.
I vinc a treballar amb alegria.
Bé, normal.
Mira, s'està fent de dia, tu.
Sí. Que maco, eh?, els ocellets.
Està bé, aquest horari permet veure com es fa de dia cada dia.
Això sí.
Això està xulo.
Ui, sí... molt xulo.
Però molts treballadors,
quan agafen el tren de bon matí,
tenen tanta son que podrien aparèixer en una pel·li de zombis.
Amb la son que tinc avui
segur que jo faria el protagonista.
¿A qué hora te levantas?
Uy, a las cuatro, cinco
de la mañana.
Què dius, animal!
Sí, sí.
Estoy trabajando en una escuela.
Però si fas bona cara!
Què tal,
això d'aixecar-se a les cinc?
És duret.
És dur, eh?
Me'n recordo del Guardiola,
que va dir allò de...
"si ens aixequem
ben d'hora, ben d'hora..."
...tenim son.
Ja en parlarem.
Ja en parlarem, d'això.
(senyal acústic)
(megafonia) "Pròxima estació: Catalunya."
Tu, farsante!
Què hem de fer, ara?
Vendre la casa i anar a lloguer.
Mira, no em contestis amb refranys, perquè ho deixo, eh?
Et juro que ho deixo.
Que avui no estic per hòsties.
Ui, que s'ha aixecat
amb el peu esquerre.
Prou! I a més, m'hi has aixecat tu!
A dos quarts de sis!
I m'has posat en un vagó ple
de gent trista que va a treballar!
Hosti, per favor!
Per què no em va tocar ser...
la consciència del Rubianes?
(imita Rubianes)
El trabajo dignifica al hombre.
El trabajo te honra.
El trabajo te pule,
te abrillanta...
Te da esplendor.
¡El trabajo es la hostia!
A quina hora et lleves?
A las cinco y media.
Me càgon...
I què tal?
Fatal.
¿Hace mucho que lo haces?
Diez años.
No te acostumbras.
No.
I com ho portes?
Els dilluns, més difícil.
Els divendres, més fàcil.
Avui és dilluns.
Avui és el dia difícil.
Avui és el dia difícil.
I sobretot tan d'hora.
Molt de gust no ve,
aixecar-te aviat, però bueno.
Tu trobes que no et compensa, aixecar-te tan aviat.
És que no n'hi ha d'altra.
Jo prefereixo
llevar-me d'hora, la veritat.
Estic més activa...
Ah...
...durant el matí.
Quina ràbia foteu, aquests.
Quina ràbia fem?
Sí.
Bueno...
Jo no puc.
No pots?
Per mi és una puta tortura, això.
I exactament què pretenies,
amb aquestes preguntes?
Bueno, que, com es diu en castellà,
"no por mucho madrugar..."
-Collons, amb els refranys...
-"...amanece más trempa..."
-Trempado.
-Temprano.
Temprano, cony! Ara!
O sigui, relativitzar l'esforç.
Fixa't que de totes les persones
amb qui hem parlat
només una dona estava contenta d'aixecar-se ben d'hora,
per anar a treballar.
A la resta els dona pel sac!
O sigui, no tothom guardioleja.
Ja... i ara el següent quin serà?
Els sindicats, la Patronal,
el Foment del Treball...
-Nxt-nxt-nxt...
-La Lloll, Joan Bonanit...
-Qui?
-Lídia Heredia.
Hòstia puta.
Estic bé?
Sí, sí, però posa't a la cua, nen.
Ei! Lídia! Podem parlar o què?
Hola, Queco. Ara no, eh?
Després, després.
Després, després.
Ei, Lídia, què, ho fem o què?
No, ara no!
Has dit després...
Després del programa.
No, després, has dit.
Del programa. Ara impossible.
Cap problema, cap problema.
Va, adeu.
Quin caràcter, tu...
Ara entenc el Rivera, tu...
Pobre tio.
Clar, que a aquesta hora,
també, què vols? Està...
Estàs... Estan crispats.
A aquesta hora estan crispats, tots.
Tothom està crispat.
Per fi, Lídia.
Què?
Perdona, abans, que t'he emprenyat molt, aquí fora...
No són hores.
Ja ho sé, ja ho sé.
Però és que vinc de molts llocs,
de gent que treballa.
Tu a quina hora et lleves?
Jo em llevo a dos quarts de cinc.
Hòstia... Això són les 4.30, eh?
Sí.
Que és pitjor, eh?
Sona pitjor?
Sona pitjor les 4.30
que dos quarts de cinc.
Dos quarts i mig de cinc.
Així, més nostrat.
I te'n vas a dormir?
Entre deu i onze.
El dia que vaig molt bé hi vaig
a les deu, si no, a les onze...
Sis hores, cinc hores i mitja.
Sí.
Què tal ho portes?
Malament.
Malament.
Sí.
Bueno, és que passar son
és una tortura.
És la pitjor tortura.
Ja ho dic jo.
La pitjor tortura.
És a dir, fins i tot
havent dormit el que toca,
el que no toca és llevar-te
a dos quarts de cinc.
De nit.
Exacte.
Perquè és una sensació
de desgràcia forta.
Aquesta feina,
jo, mentalment, no desconnecto.
Aquesta és la trampa de la feina.
No és l'horari.
Jo, si sapigués que a les dues
del migdia, a les tres,
puc desconnectar mentalment,
jo també estaria com la noia
que ruixa el carrer, contenta.
Però el problema és el cap.
El cap.
Clar, passa alguna cosa
a les quatre de la tarda,
piripip-piripip, dius:
"Merda, demà hauríem..."
No, demà desmunta el programa...
"Hauríem d'entrevistar..."
...de dalt a baix, prepara l'entrevista que no estava prevista,
remata no sé què...
No, això és una estafa com una casa de pagès, ja t'ho dic ara.
I que els catalans som pencaires
és estafa?
Comparat amb què?
Perquè això que dius té evidència científica o és tòpic?
És a dir, tu, que portes un temps investigant-ho, això...
-Uf...! Ara sí que hem llepat!
-Calla, calla.
-A veure què dius.
-Xt!
No, home, hi ha de tot.
Depèn, comparat amb què?
Adeu.
Adeu.
Ves a la reunió, que t'esperen.
Surto per allà.
Si vols venir...
Ves a dormir d'hora!
Sí.
Adeu.
Hòstia, pobra paia, tu...
O sigui, la teva conclusió
és "comparat amb què"?
Esclar.
El tòpic sempre funciona
a partir de la comparació,
d'un contrari,
d'un veí que l'utilitza.
-A part, perquè ens el creiem.
-Sí, sí, tot el que vulguis.
Escolta, on és el...? El que fa
les analogies, cony, el...
El que bruteja una mica.
(sospir) Es diu Adrià
i és antropòleg.
Mira, el tòpic del català pencaire,
que avui dia no sé
si s'aguanta gaire,
sí que té una arqueologia,
que és que, tradició de comerciants,
de fenicis, diguem-ho així,
de petits negocis familiars, etcètera,
que tot això ha portat, en època moderna, a un teixit industrial...
bastant més sòlid
que en altres llocs de la península,
o fins i tot d'Europa.
Però no hem d'oblidar
que tot això ve del món pagès,
d'aquesta Catalunya rural,
de masia autàrquica,
on tothom treballa,
des del més petit al més gran,
i el pal de paller de la qual,
mai més ben dit,
és aquesta dona,
de la masia, del mas,
que s'eslloma de sol a sol.
Sí, la fama ens ve de pagès,
de masia autàrquica,
com diu l'antropòleg.
La veritat, no sé què vol dir...
amb la masia autàrquica,
antàrtica, o el que sigui,
però sí que sé el que implica:
fotre'm de fang fins als genolls
i munyir conills.
Escolta'm, res, com et vaig dir,
que vull comprovar el tòpic que
la gent del camp sou molt pencaires.
El que vulguis, però tinc una mica de feina, si em vols acompanyar...
O sigui, ets pencaire.
Bueno...
No et preocupis,
jo et segueixo i anem fent.
Va, som-hi.
Què t'anava a dir?,
la teva feina no té horari.
No té calendari.
Tampoc.
Perquè vosaltres no feu pont.
No, això dels ponts
queda una mica lluny.
No els pots dir: "Nenes..."
Avui no es menja.
"Avui fem pont."
Mengen cada dia.
Això és molt sacrificat, no?
Depèn de com t'ho miris.
Si t'agrada el que fas...
Doncs potser és això, que el tòpic de la gent del camp és pencaire,
però potser no és tan pencaire,
potser no té més remei que pencar...
És una necessitat.
La feina porta pencar.
Necessitat vital.
I en què t'he d'ajudar, jo, aquí?
Què vols que faci?
Ara cridarem la Júlia...
Ah, la Júlia? Qui és?
La Júlia és la pastora que m'ajuda.
Ah, molt bé.
I llavors hem de fer mamar un xai, un xai d'una cabra...
Com...?
Espera, espera. Júlia!
No em veig jo... Júlia!
Ja ho faràs bé.
Hola, què tal? Com estàs?
Hola. Bé.
Ah!
Toca, toca, va.
Ja toca? Oh! Hòstia!
Però un moment, un moment.
Tu m'has donat un xai.
I això és una cabra.
Una cabra, sí, senyor.
No tenim un problema, aquí?
No són mare i fill biològicament,
però la cabra, que té més llet,
li dona de mamar.
Va, com...?
L'he de posar a algun lloc?
Vine, Júlia, va.
Pensa que jo vinc d'allà del "lio", eh?, jo vinc de Barcelona.
És urbanita, és urbanita.
Soc urbanita.
Com...? Xt, quieto, quieto.
Hòstia, Queco, que és un xai,
per l'amor de Déu! Que no mossega!
¿Tu te'n recordes, aquelles costelletes arrebossadetes,
tan cri-cri-cri,
que ens feia la mare?
Doncs surten d'una bestioleta
tan bufona com aquesta.
Ai, que fàcil que és criticar-ho tot des de casa.
Tu segur que fas la república
des del sofà.
No, no, no,
jo simplement no la faig.
Primer,
perquè no me l'he cregut mai.
I després...
perquè em fot una mandra...!
I això què té a veure
amb el tòpic dels pencaires?
Calla, calla, calla.
Te la dono, directament.
Això ho fas tu.
Ah! Collons!
Veus com té gana?
Home, però si va
amb pilot automàtic!
Has vist?
Però si va sola!
Però si va... hòstia...
Veieu com remena la cua?
No l'heu tingut
deu dies sense menjar...?
No, pobrets.
Jo ja estaria o encara tens...?
Encara tenim feina.
Jo us he de preguntar més coses.
Si fos tot això, ja podríem plegar.
Encara tenim feina.
Si et vull preguntar més coses
he de seguir ajudant.
És el peatge.
Has vingut per això, saps?
A veure, on anem, ara?
Anem a veure els galliners...
Molt entusiasmat no se'm veu,
ho haig de reconèixer.
No he sigut mai home de granja.
Què hi ha aquí? Ah, els conills.
Els conills.
Ah, molt bé...
Escolta'm, Carme, tu et dediques
a la ramaderia de tota la vida?
No. No, no.
Ah, no?
No, els meus pares...
els meus pares van...
Ells sí que ho eren.
I van decidir donar-nos,
donar-nos carrera a tots...
Sí.
...als germans,
perquè no volien que patíssim...
les inclemències
de viure de ramader.
I a què et dedicaves, tu?
Jo vaig fer Dret,
he treballat d'advocada un temps.
I després també he fet...
Ah, sí?
...també he fet de professora d'institut de secundària.
I treballaves d'advocada on?
Vaig treballar a Barcelona.
A Barcelona?
A Barcelona, i a Calella, també.
Hòstia, quants anys?
Deu anys.
¿Tu et consideraves
igual de pencaire
treballant d'advocada a Barcelona
com treballant aquí de ramadera?
Sí. Però això es porta a la sang.
Tu pots ser més treballador o menys,
però ho portes.
-Ah, molt bé! Para, para un moment!
-Què passa?
Ho veus?
No és qüestió de feines,
és qüestió d'actitud.
M'agrada la Carme.
Me n'alegro perquè has començat
amb molta hostilitat.
Home, tio, és que això de la feina és una camama.
Hi ha gent que li agrada pencar,
i n'hi ha que són uns dropos.
Això serveix per tots els tòpics.
Però aquest és el típic tòpic
que ens fa quedar bé, i no!
Són campanyes de màrqueting polític!
(imita Pujol) Ei, la feina ben feta no té fronteres!
No! El que no té fronteres
és una bona migdiada.
Ai, sí...
Anem a buscar els ous...
Què és això?
Un cistellet per anar a buscar
els ous. El vols portar tu?
Això ho has posat per mi
o ho tens sempre aquí?
No, ara que no fa tan bo,
les gallines ponen menys.
Anem a buscar els ous?
Me'l poso així?
És de Caputxeta Vermella.
És de Caputxeta Vermella, una mica.
On són, els ous?
Els ous són
al passadís d'aliments frescos!
Entre conserves
i productes de neteja.
Però tu quantes vegades
has estat en una granja?
-Mai. Mai, mai.
-Ja, ja.
Jo amb els llibres d'en Teo
ja en vaig tenir prou.
-No me'n parlis.
-"En Teo va..." No.
"En Queco va a la granja".
Et fotria una hòstia...
que et deixaria del dret.
A partir del moment
que el català pencaire,
que el tòpic,
neix en un món pagès,
quan aquest tòpic
es trasllada a ciutat,
es converteix en el botiguer,
en la persona
que produeix allò que ven.
Llavors, el botiguer,
aquesta empreseta familiar,
dedicada una altra vegada de sol
a sol, com es feia a la masia,
però a la botiga, d'apujar
la persiana, abaixar la persiana,
i continuar treballant si cal,
solidifica el tòpic a ciutat.
Després, ja, aquest tòpic
té ramificacions humorístiques,
que és aquest home de ciutat, aquesta dona de ciutat,
que el cap de setmana
se'n va al camp
i que es meravella
davant d'un món bucolitzat,
que encara existeix, al camp
se segueix treballant moltíssim,
però l'home de ciutat
hi veu coses que no hi són,
com per exemple...
que les masies i tots aquests llocs on es treballa amb bestiar,
o amb producte de quilòmetre zero,
són llocs nets i diàfans.
I en principi és al revés,
una masia és un lloc brutíssim,
perquè s'hi treballa.
Els catalans
tenim fama de treballadors,
de fer diners de qualsevol cosa,
mitjançant un esperit emprenedor.
Un Lamborghini Miura,
un Ferrari F40, un Jaguar E,
un Lotus L, un Mercedes Pagoda,
també un Porsche 356,
un altre Ferrari,
un Diablo, un Mercedes Benz,
l'SLR famós,
el Testarossa.
I tinc Un Nissan Navara, pickup,
que és el meu cotxe de diari.
Amb aquest pujava a esquiar
a Andorra, presumptament, clar.
La paraula "treball"
ve del mot llatí "tripalium",
que vol dir "tres pals.
I què és el "tripalium"?
Doncs això tan bonic.
Un instrument de tortura
format per tres pals creuats
que es feia servir a l'antiga Roma
per castigar els esclaus díscols.
L'herència del mot està lligada
al dolor, tot molt català.
Per això hi ha gent a qui
el verb "treballar" els paralitza.
El record dels seus ancestres torturats per patricis romans
els impedeix pencar.
Són els dropos amb pedigrí.
Charly Rexach en un partit
va demanar als companys:
"A mi, passeu-me la pilota al peu, que córrer és de covards."
Meravellós.
Romário,
l'home permanentment cansat.
Després de cada partit
necessitava recuperar-se
sortint de festa
i fornicant com un conill.
Però sempre ens quedarà la cua
de vaca que va fer a Alkorta.
I de la política n'hi ha
un que és català per part de...
Bé, és igual, és el primer
que m'ha vingut al cap.
N'ha tingut prou amb el "Marca"
i els seus coneixements d'anglès
per ser president del govern
durant sis anys.
I acabo amb el meu mandrós preferit.
Mandrós orgullós,
intel·ligent i culte:
Francesc Pujols,
filòsof i sobretot tertulià.
Un renaixentista gandul que resumia el seu ideal de vida així:
Aquests són exemples
que destrossen el tòpic,
que en el fons
és l'objectiu d'aquest programa.
Som pencaires o no, els catalans?
Segons Jordi Pujol i Pep Guardiola,
llevar-se d'hora i treballar...
et dona la catalanitat automàticament.
Matinar, pencar bé
i acomiadar-te dels amics...
amb aquella frase tan tòpica de: "Nois, me'n vaig a aixecar el país."
# Hai-ho, hai-ho.
#
Al llenguatge, diguem-ne, eufemístic, o de frase feta,
el tòpic sempre troba
dues, tres frases...
que l'encarnen, no?,
una de les quals és...
Hi ha gent que està esmorzant
a les onze del matí,
s'aixequen d'esmorzar i diuen:
"Me'n vaig a aixecar el país."
Això és humorístic,
perquè aixecar el país a les onze,
quan el país es posa en marxa
a les cinc del matí, és absurd,
igual que aquest tòpic va trobar
una raó per perpetuar-se,
el dia que el Guardiola va dir:
"Si ens aixequem ben d'hora,
ben d'hora", no sé què.
Jo poso la mà al foc que més
de mig Catalunya devia pensar:
"Que s'hi aixequi el teu pare.
Això ho pots fer tu,
amb el teu sou."
Molt bé, veus?
Un cistellet maco, no?
Però escolta, m'adono que aquí...
penques molt
però fas moltes coses diferents.
Perquè hem anat
al ramat de xais i cabres,
ara això...
Hem de fer moltes coses.
Encara hi ha més coses?
Els pagesos hem de fer moltes coses per guanyar-nos la vida.
Llavors, ara encara
ens falta la llenya...
Quina llenya?
Veus?, aquí ja començava a estar
una mica cansadet de la brometa.
Ja està, ja està!
Jo, Carme, ja t'ho he preguntat tot.
Ja està.
I sé que penqueu molt,
que treballeu molt,
que penqueu, i penqueu, i penqueu,
i ja m'ha quedat tot molt clar...
Però només em queda una cosa, vine, que t'ensenyo una altra cosa.
Què m'havies d'ensenyar?
Els fems. Hem de treure els fems.
Com, com que...? Un moment,
com que hem de treure els fems?
Home, s'han de netejar
totes les quadres.
Treure la merda?
Va, una miqueta.
Però la merda... compte,
que m'esquitxes. Què faig, així?
Sí.
Escolta, me'n vaig,
que em criden, ara vinc.
Des d'aquí està bé, o què?
Quin fàstic...
Passo, passo, passo.
Jo passo, tu.
La merda, jo passo.
No he vingut aquí
a agafar merda, jo.
Ei...
Ei, que m'ha segrestat
una pagesa del Montseny.
Que pot semblar una bona notícia, però no ho és, gens. Gens.
Hosti, mira, és allà, és allà,
és allà, és allà...
Que no em vegi, per favor...
És que... és que no aguanto
ja més de cinc minuts aquí,
o sigui, foto pudor
de totes les merdes del món,
de vaca, de cabra,
de porc, de truja, d'ase,
menys de persona,
foto pudor de merda de tot.
Que no aguanto
més de cinc minuts aquí, que...
Compte, compte!
Que me'n vull anar a casa,
que ha quedat molt clar
que els catalans penquen molt,
però jo no vull pencar tant,
me'n vull tornar a casa, per favor!
Hashtag: savequeco.
Ei, a veure, pel meu gust...
És la meva opinió, eh?
-Que sí, que sí.
-Una mica sobreactuat, això.
Doncs mira, pel meu gust,
la teva opinió
fa anys que no m'interessa.
No, però, ei, molt bé,
t'he vist molt bé. Pencar a tope.
Que si els conills, les vaques,
els xais, els porcs...
Hòstia, calla, calla...
Feia temps
que no et veia pencar tant.
T'has guanyat una cervesa.
Et convido.
Doncs mira,
justament ara he quedat, tu.
Doncs molt bé.
Va, aperitiu!
Tu d'aquí quatre hores
comences un programa de ràdio.
Que en dura tres.
Acaba a les set. "Estat de Gràcia", a Catalunya Ràdio.
Te'n vas de la ràdio, no a les set
i un minut. No, amigo.
A i dos.
Se'n va a les vuit,
arriba a casa a quarts de nou,
i l'endemà
a quina hora entres a la ràdio?
La meva mare es pensa
que entro a les dues,
com la majoria de gent,
perquè comença a les quatre,
però jo entro a les 9.30.
Jo no havia treballat mai tant
a la meva vida.
Com estàs?
Mira.
La gent parla de sèries
i no les puc veure.
Ja...
-Tio, t'estàs rient de mi, no?
-Estàs fora de la societat.
Quan parli l'Enric, veuràs.
El que fa ell deu ser més tranquil.
Sempre veus més verda
la gespa del veí, potser no, eh?
Tu com estàs?
Jo estic molt bé.
Ara treballo des de casa.
Treballes des de casa.
Treballo des de casa...
Guionista.
Guionista, sí.
I vaig per encàrrecs.
-Què fas?
-Un guió.
-Per qui?
-Per TV3.
-Quin programa?
-"Sense fricció".
-Ah... i de què va?
-Sexe tàntric.
I te l'han demanat a tu?
Durant molts anys ens pensàvem
que com més treballàvem
més... més persones érem, no?
Jo crec que això és molt català.
Allò del Pepe, no?
"El trabajo dignifica,
el trabajo..." Com era?
"Limpia, pule, da esplendor..."
"¡El trabajo dignifica el coño
de tu abuela!", que deia, eh?
És veritat, hòstia,
ens han venut la idea,
a tu potser no tant,
perquè tu ets més jove,
ens han venut la idea
que hem de treballar...
Sí, però jo no sé si és una cosa
una mica catalana, també,
però la sensació que el meu besavi treballava molt,
la meva àvia treballava molt,
els meus pares treballen molt,
i per tant jo he de treballar molt,
ens ho hem anat passant
els uns als altres.
Els catalans, tinc la sensació
que hem de demostrar sempre...
coses a no sé qui,
a algú invisible
que ens està jutjant, sempre,
de si som grans treballadors,
si tenim una ètica espectacular,
si som pacifistes, si som cosmopolites, si som no sé què...
Amb la feina també, de dir:
"Nosaltres som europeus.
Hem de demostrar a Europa
que som grans treballadors.
I hem de demostrar a la resta d'Espanya que no sé què..."
"Aquí es treballa, eh?"
"Aquí es treballa, eh?"
Però abans deies: sembla que ens haguem de justificar davant d'algú.
Jo crec que aquest algú
és la nostra consciència.
-Are you talking to me?
-Sí. Amb tu.
Molt bé, doncs mira, seguint
amb la llista del Roger de Gràcia...
Per favor...
No soc pacifista, ni cosmopolita,
ni m'agrada treballar.
Ah, i d'ètica vaig justet, justet.
Ah, i no estic pendent
del que diuen els altres.
Fixa't en el que has dit.
"Ens hem de justificar sempre
davant d'algú,
i aquest algú
és la nostra consciència."
Mec! Error!
Aquest algú ets tu!
Sempre tirant pilotes fora, el nen.
-Què fots?
-Em fas venir molt mal de cap.
Mira...
Ens agradaria
ser menys pencaires, no?
Jo crec que una mica menys
estaria bé.
-Una mica menys...
-Però això a tothom, no?
A qui li agrada treballar?
Treballar, treballar, treballar.
Trabajar, el que deia...
(imita Rubianes: taral·leja)
El que deia...
A ningú li agrada llevar-se a les sis del matí per anar a treballar,
i treballar vuit hores.
Una cosa és
que t'agradi la teva feina.
El Josep Cuní. Però per això ja...
Però ja és vici.
Això ja vola a part.
Hi ha molta gent viciosa,
aquí, en conec uns quants.
Si una de les coses que ens donen més plaer és el dia de Sant Jordi
sortir de... sortir de la feina... eh?, per anar a fer un volt...
Sí, sí, sí...
...que estem fent
una gamberradeta, no?
-Ens escapem!
-Aquesta mitja hora, eh?
Ens agrada que sigui laborable, perquè aquell dia ens ho permetem.
Però no te'n vas a tocar la guitarra en una plaça, vas a buscar llibres!
Vas a buscar llibres.
Que et fa semblar
molt interessant, també.
Escolta... m'estan caient gotes.
Jo estic patint per la feina...
Ho dic perquè...
volem concretar alguna cosa?
A mi no m'agrada
que preguntem als nens
què volen ser
quan siguin grans
parlant de què volen treballar.
Em posa molt nerviós.
No ho direm més.
Perquè tu pots ser moltes coses, pots ser moltes coses.
Jo vull treballar menys però no estar patint per si treballo menys.
No tenir mala consciència.
Sí... Tens una pastilleta per això?
No.
Hosti, com plou!
Ja ho sabeu, si ens llevem
ben d'hora, ben d'hora, som...
(tots) Imparables!
-Anem, anem, que tindrem son!
-Anem cap a dins.
Ens emportem això, tu.
Que es mullen les patates!
Mmm...
Home, noi, això sí que està bé!
Millor el cava que la feina.
És una consciència-pont.
Una què?
Una consciència que presenta
la pròxima seqüència.
Una empresa familiar...
O sigui,
tot ha de tenir una utilitat?
No podem fer les coses
perquè ens surt de la...?
Ja està, ja està.
Tu ets l'autèntica consciència!
Castradora!
-Judeocristiana!
-A la teva salut.
Sempre he sentit a dir
que barrejar feina i família
és una tradició molt catalana.
Ep, no confondre amb "on tinguis l'olla no hi fiquis la..."
Bé, m'estic embolicant.
Visito una cava per saber com es fa compatible negoci i família.
¿El fet de ser una empresa familiar, el pare, ta germana, tu,
fa que sigueu més pencaires?
¿Estàs més... lligat a treballar
per qüestió familiar i sanguínia,
o no hi té res a veure?
El pare sempre explicava:
"Naltros cada dia fem un consell d'administració perquè dinem junts."
És a dir, no desconnectes en cap moment, en una empresa familiar.
És interessant quan es barregen feina i família,
o empresa familiar,
perquè llavors hi ha un continu entre treballar i viure.
I a més aquest continu
no es viu com una cosa...
diguem-ne, traumàtica.
Sempre estàs treballant
si el negoci és teu.
I de fet te'n vas a dormir pensant en les factures,
o en el que faràs demà.
Que això és definitori
del teixit laboral català?
Fins no fa gaire sí,
ara no m'atreviria a dir que sigui preponderant, aquest model.
Però és que hem entrat
en una altra era,
en una cosa globalitzada,
de franquícies,
on el tema del negoci familiar cada vegada és més difícil d'engegar.
No ens agrada descansar, o...?
Jo crec que no en sabem.
Moltes vegades
hi ha gent que em diu:
"Tinc ganes que sigui dilluns
per descansar."
Perquè ens agrada treballar,
ens agrada,
i el més important en aquesta vida és treballar del que t'agrada,
si no, canvia de feina.
-Escolta, noi, he tingut una idea.
-A veure...
¿Per què no vas a buscar una repartidora de menjar a domicili,
que cobra 600 euros,
treballa dotze hores seguides,
i li preguntes
si se sent realitzada?
Perquè aquest és
un programa d'humor, figura, saps?
Molt d'humor, molt.
No, xt!, això és el "Polònia", tu.
Eh, xt-xt-xt...
El "Polònia" ni esmentar-lo.
Ui... que hem tocat os, aquí, eh?
Anant pel món,
¿has vist maneres de pencar
que dius: "Cony, m'agradaria
pencar com aquests tios"?
Si vols, t'explico una anècdota
que em va passar a l'Argentina.
Sí, vull.
Un amic meu té un celler.
I em diu: "¿Cómo va el negocio?"
Dic: "Hombre, bien, mucho trabajo."
"Ah, ¿vos tenés que trabajar?"
Dic: "Sí." "Entonces no es negocio."
(dona) Hi ha gent que és
molt seriosa i gent que no.
Aquí, de tractes que hem tingut
amb gent de fora, sobretot,
amb els xinesos no,
molt complicadets.
En canvi, amb els holandesos, perfecte. Els americans també.
Hi ha gent que va molt ordenada.
Els sud-americans és un desastre.
No hi ha manera de sortir-te'n.
És que en aquest programa
estem intentant saber
si és veritat el tòpic
que el català és molt pencaire.
Jo crec que som pencaires
amb tipus d'empreses
que les treballes per tu.
Si tu estàs en una línia mecànica,
tothom és pencaire
les hores que ha de pencar.
Sobre la relació que hi ha entre treballar i que t'agradi treballar,
el tòpic diu que als catalans
ens agrada treballar,
jo faria una diferència,
que és el que treballa
del que ha decidit muntar,
l'autònom, o el botiguer,
o el que munta un negoci,
i el que treballa a sou
o contractat per un altre.
El segon cas és algú
que quan s'acaba l'horari
vol fitxar i marxar cap a casa.
En canvi, el primer cas és lògic que treballi molt i amb moltes ganes,
però és que l'hi va la vida.
Bé, família Torelló,
com hem quedat, que els catalans
som pencaires o no som pencaires?
Sí. Sí, que som pencaires.
Som pencaires, eh?
Som pencaires,
i a més a més innovadors.
A casa meva eren sastres, i músics.
Sastres i músics.
Sí, aquí hi hem anat a parar
amb la innovació.
Pensa que avui en dia
tot està molt mecanitzat.
Et podríem llogar ara per venir
a la línia de les ampolles.
A mi?
I ho faries a l'acte.
Vinga, salut.
Salut.
Per tots.
Vinga, salut.
-Iepa!
-Ah! A tu, volia veure't. Què fas?
No et preocupis tant, que se't fan arrugues a la cara i et fa vell.
Només espero que els de les caves
no t'hagin vist.
Només he fet el que tu
et mories de ganes de fer.
Vinga, ves tirant cap a casa, va.
Això t'anava a dir.
Tens diners per un taxi?
Mira, estem a Sant Sadurní d'Anoia.
Agafa el tren.
Em fa molta mandra, el tren. No...
(sospir) Se m'està fotent molt llarg, aquest dia. Molt. Però molt.
Però tens diners per un taxi
o no tens diners per un taxi?
Perquè jo no t'he preguntat
com se t'està fent el dia.
Que seria llarg, va bé. T'he preguntat: tens diners per un taxi?
-Hosti, quina paciència...
-Jo et dic: tens diners per un taxi?
Al final, ho he de fer tot jo, aquí.
(riu) Qué bueno.
Digues, digues, perdona.
¿Te dice quién era el asesino?
Sí, però no t'ho diré.
Estoy pensando esto del trabajo.
El trabajo, esta valoración...
Sobrevaloració.
Sobrevaloració.
Sobrevaloració.
Este esfuerzo,
la entrega, el madrugar.
Madrugar...
Madrugar.
El mundo no es
del que se levanta antes.
Es de los que nos acostamos después.
Ah! Molt bé!
¡Claro!
¿Quién mantiene
el sistema en marcha?
A las cuatro de la mañana,
cuando yo estoy ahí, en Twitter,
manteniendo el sistema,
manteniendo
los anuncios de Teletienda,
alguien tiene que verlos.
La gente los hace por la mañana, pero los vemos de madrugada.
Esto lo mantenemos
los que nos acostamos tarde.
Yo podría madrugar. ¡Claro
que podría! Pero no me da la gana.
Tu has matinat mai?
Pues mira, en 1997, el 16 de abril.
No se me olvidará jamás.
Què dius!
Sí, sí.
Dije: "Bueno, pues voy a madrugar,
a ver qué se siente."
Molestias notables,
beneficios inapreciables...
O sea, fue todo mal.
Es más, aquel día, me levanté
con el puño alto y dije:
"A Dios pongo por testigo que
no volveré a levantarme a las 12."
No hay que celebrarlo. Lo que
hay que celebrar es trabajar poco.
O directamente no trabajar.
Porque el trabajo no es un premio.
El trabajo es un derecho.
Impuesto, porque es un castigo.
Pero fíjate, esto, mitológicamente, en la Biblia.
Pero es que hay más.
Evolutivamente,
todo se vino abajo en el neolítico.
Antes del neolítico,
el hombre era cazador-recolector.
Cazaba aquí, cazaba allí, se movía,
era un hippy jacarandoso.
Sí.
Pero de pronto llega el neolítico.
Las herramientas.
Nos había costado muchísimo
bajar del árbol para erguirnos,
y de pronto doblamos el espinazo para labrar la tierra,
madrugar, levantarse...
I al neolític ja miraven
els ponts que hi havia?
No. No, no.
L'any 1.400...
dos milions abans de Crist...
"A ver qué puentes hay este año..."
Hombre, había uno que seguro que no miraban, que era la Constitución.
Ni el de la Purísima.
Correcto.
Que es el mismo.
La Purísima era moza, todavía.
Hombre... Y virgen.
Ei, ei, però un moment!
On va la gent?
Si encara no s'ha acabat, això!
És molt tard, Queco, la gent
ha d'anar a dormir, demà treballen.
S'han d'aixecar
ben d'hora, ben d'ho...
Hòstia, cabró,
què m'has fotut al cava?
El programa electoral d'Esquerra,
si et sembla.
Bueno, és igual.
És que encara he de presentar l'últim personatge, el botiguer.
-La mare que et va parir...
-Què passa?
Hola? És el Telèfon de l'Esperança?
Mira, o el veniu a buscar
ara mateix, o el mato.
El faig bocinets i me'l menjo!
Com l'Hanníbal Fletcher!
El botiguer.
La bata. Molt bé, em poso la bata.
Això és primordial
per sentir-se botiguer.
Exactament,
entre altres coses, no tacar-te.
Ah, clar, no tacar-se.
Exacte.
Això és molt important.
Ja... et poses la bata
i ja et sents una mica botiguer.
Però ara no em fotis,
no em clavis aquí clients,
perquè jo no en tinc...
-Hola, buenos días.
-Hola, buenos días.
¿Qué tal, cómo estamos?
¿Tenéis algún espray para
las vambas, para el día de lluvia,
para proteger, o algo que...?
¿Algún producto?
Esprai vambes... lluvia...
Sí.
Yo le ofrecería
un producto que tenemos,
que se llama...
Com es diu?
Carbon Pro.
Carbon Pro.
Exacto.
Exacto, y entonces automáticamente, este producto...
le puede dar perfectamente
y encima lo va a aislar,
para que no tenga penetración en... o sea...
O sea que no te entra nada de agua, pero solo para las vambas.
És només per vambes.
Vale, perfecto.
És perfecte.
Home, aquest és fàcil!
N'hi ha diversos, però aquest,
per exemple, pot ser un,
que li pugui anar perfectament
a la persona.
Collonil.
Collonil.
Collonil. La marca té collons.
Carbon Pro, Collonil.
Perfecto.
Això va molt bé.
Bueno, aquí explica...
Y esto le doy espray, un poco...
Això, l'hi poses,
i deixes assecar...
Vaig bé?
Vas perfecte.
Deixes assecar, i demà, ja...
Esto no te lo acabas.
Esto no te lo acabas.
Y luego uno
de vuestros ambientadores...
Un ambientador...
Que me encanta...
Dame el de lavanda.
De l'Ivan? L'Ivan Labanda?
Ah, no, ah, lavanda.
Lavanda.
-Lavanda con un botecito de espray.
-Aquests polvoritzadors.
Ah, amb un polvoritzador.
Hi ha diferents mides.
Què vols...?
No, no, dame este.
-Y las pinzas para... ¿Las cojo?
-Sí, puedes cogerlas.
Que me encantan.
Perfecte.
Portes bossa?
No.
Doncs et poso una bossa.
Són cinc cèntims.
Aquest aquí, aquest aquí... Això...
Això, ja veuràs que va...
Perfecte.
Perfecte, ja veuràs.
Qué bien.
I això és una tonteria,
però va molt bé.
Perfecte.
No et quedes enganxat.
Paga allà?
Allà mateix.
Gracias, muchas gracias.
Gràcies, adeu-siau.
No tinc ni puta idea de què
li he venut. És que ni idea, eh?
Sí, som currantes, jo crec que sí.
Molt treballadors, jo crec
que si alguna cosa ens defineix...
jo crec que és treballadors.
No hi ha cap mena de dubte.
Perquè aquí, clar, si no penques, les coses no surten.
Per tant, s'ha de pencar,
però també s'ha de disfrutar.
Pencaires,
en el sentit que deia abans,
de tenir els peus a terra
i saber que per fer alguna cosa
s'ha de treballar.
Ara, també és un mite, perquè
al teu costat sempre tens algú...
que, per molt català que sigui,
es treu els mocs i es rasca el cul.
Quizá la palabra es más, este...
no es tanto...
O sea, son muy responsables,
diría yo, es la palabra.
Muy responsables.
Básicamente las horas
que les echamos para salir adelante.
Que tenemos dos cojones.
Es que es asín de claro.
Som pencaires?
És un tòpic, sí, això és un tòpic.
Però penquem moltes hores
i les fem molt malament.
Només cal pensar, l'any 1714,
que es van polir,
quan, diguem, uns criminals van matar una bona part de catalans,
i l'endemà: "Vinga, nois,
a treballar, que s'ha de tirar
el país endavant."
