ALAIN DE BOTTON
- despre romantism -
Vă mulţumesc ! Revin cu plăcere
în Australia, la Opera din Sydney.
Vă mulţumesc pentru prezenţă !
După cum am spus, am scris un roman,
dar nu voi vorbi în special despre el.
Dacă vă interesează,
vă rog, cumpăraţi-l la ieşire.
Dar vreau să vorbesc
despre ideile din spatele romanului.
Am fost întrebat: "De ce un roman ?
Parcă nu scriai ficţiune !"
L-am scris din convingerea
că multe dintre ideile noastre
despre dragoste vin din romane,
din cântece sau din filme.
Suntem modelaţi de poveştile
de dragoste pe care le citim în cărţi.
Pare o concluzie crudă.
Avem impresia că iubim spontan,
că nu suntem afectaţi
de ce citim sau vedem,
dar eu cred că suntem influenţaţi,
că iubim într-un context istoric şi social.
La Rochefoucauld are un aforism ironic:
"Unii nu s-ar îndrăgosti niciodată
dacă n-ar fi aflat că există dragostea."
E o idee extremă, dar aţi înţeles că
în dragoste ne inspirăm mult din exterior,
ascultăm de anumite sentimente
pentru că aşa ne spun alţii
şi reprimăm alte sentimente pentru că
alţii ne-au spus să le ignorăm.
În prezent, ne aflăm într-o epocă
deosebită din istoria dragostei.
Trăim în epoca romantismului.
Romantismul e un curent de gândire
început în saloanele şi alcovurile poeţilor,
romancierilor şi altor intelectuali
europeni din a doua parte a sec XVIII.
Chiar dacă nu cunoaşteţi niciun romantic
european şi iubiţi aici, la Sydney,
sunteţi influenţaţi, ca toată lumea,
de romantism.
Deşi poate că nu sunteţi conştienţi,
romantismul e peste tot în jurul nostru.
Doamnelor şi domnilor,
trăim în epoca romantismului !
Ce ne spune romantismul despre dragoste ?
El are un set propriu de concepţii
despre cum este dragostea,
ce avem dreptul să aşteptăm de la ea
şi cum ar trebui să fie relaţiile.
Voi dezvolta pentru dv
câteva dintre aceste concepţii.
Prima dintre ele, cea de căpătâi,
este că, pentru fiecare dintre noi
există în mod sigur şi neîndoielnic
un suflet-pereche.
Poate că încă nu l-am găsit
şi îl căutăm în neştire,
dar el există şi, dacă vom persevera
până la capăt, îl vom găsi.
În acel moment,
sufletele noastre se vor contopi.
Toate confuziile şi singurătăţile
trecute îşi vor găsi pacea.
Nu ne vom mai simţi blocaţi, trişti
şi melancolici în faţa misterelor vieţii.
Ne vom fi găsit prietenul perfect
şi singurătatea va fi izgonită.
Aceasta este persoana care ne aşteaptă
undeva în lume, sufletul nostru pereche.
Cum o vom găsi ? Grea întrebare !
Romantismul ne răspunde
că o vom găsi instinctiv.
Istoric, nunţile erau hotărâte
de bătrânii satului sau de părinţi,
în general de alţi oameni decât cei doi.
Acelea erau "căsătorii din raţiune".
Criteriile erau de tip raţional.
Tu aveai o capră, ea avea o oaie
sau pământurile voastre erau învecinate.
Aceasta era baza
aşa-numitelor căsătorii dinastice.
În acest fel s-au căsătorit oamenii
de-a lungul veacurilor.
Dar romantismul a venit cu ideea că ne vom
căsători în alt fel, şi anume din instinct.
Instinctul înseamnă că, la un moment dat,
vei simţi ceva deosebit,
un sentiment special.
Te va lovi poate la bar,
poate la ştrand, poate stând la coadă.
Vei vedea pe cineva
şi, fără să vă fi cunoscut anterior...
Romanticii insistau pe ideea
că nu vă cunoaşteţi de dinainte.
De la prima vedere,
veţi recunoaşte sufletul-pereche.
Această dragoste fulgerătoare
a devenit un leit-motiv.
Ea nu trebuie pusă niciodată
la îndoială.
E suficient să le spui părinţilor
că ai avut acel sentiment special
şi, miraculos, apele se vor despărţi,
iar tu şi ea veţi porni la drum împreună,
numai prin puterea acestui sentiment.
Când el se va face simţit,
veţi ridica flamura şi totul va fi minunat.
Însă, dacă nu ai acel sentiment special,
situaţia devine stânjenitoare.
E ceva în neregulă cu tine.
Aşadar, vei încerca să îl simulezi.
Vei simula că simţi dragostea romantică.
Romantismul insistă pe ideea
de dragoste fulgerătoare,
pe sentimentul imediat
că ai întâlnit acea persoană specială.
Romantismul s-a dezvoltat
odată cu extinderea căilor ferate,
în Europa, în secolul XIX.
În romane,
multe întâlniri au loc în tren.
Studiind doar literatura rusă,
poţi face o bibliotecă de poveşti
în care el şi ea se întâlnesc în tren.
Fără a o cunoaşte, doar la vederea
unei glezne, a unui cot sau a unui obraz,
ştii imediat că ţi-ai găsit perechea
şi idila începe.
Aşa îţi găseşti partenera de viaţă.
Romanticii ţin mult
la ideea de "pentru eternitate".
Dragostea nu e trecătoare. Ea ţine
veşnic, până când moartea ne va despărţi.
Surprinzător,
mulţi eroi romantici mor tineri.
La începutul poveştii, cei doi
se îndrăgostesc nebuneşte, dar deodată...
...unul începe să tuşească,
face tuberculoză şi...
Povestea e frumoasă,
dar se sfârşeşte peste câteva luni.
Însă e pentru eternitate, într-un fel.
Romanticii se sinucid des,
sfârşitul idilei e dramatic.
În accepţiunea romantică, dragostea
şi moartea sunt, curios, strâns legate.
Altă caracteristică esenţială e
că îndrăgostiţii nu merg la serviciu.
Nu au loc de muncă,
au timp să se dedice iubirii.
Petrec mult timp îmbrăţişaţi,
fac multe plimbări.
Natura e foarte importantă
pentru îndrăgostiţii romantici.
Ei fac plimbări lungi în natură,
în locuri neobişnuite.
Exemple de locuri romantice
sunt cascadele sau litoralul.
Stânci abrupte,
la poalele cărora se izbesc valuri.
Există perioade romantice ale zilei.
Asfinţitul este un moment romantic,
cu fâşii de nori
aprinse de ultimele raze de soare,
în crepusculul roz sau violet.
Acestea sunt momente
deosebit de romantice,
care dau aripi iubirii
cu ajutorul naturii.
Romanticii au o perspectivă specială
asupra sexului.
Oamenii au făcut sex în toată istoria lor,
din care nu a lipsit dragostea,
dar romanticii contopesc actul sexual
cu dragostea.
Pentru ei, sexul este un act suprem,
expresia maximă a dragostei.
Nefiind doar o acţiune mecanică,
el devine cea mai sinceră dovadă
a sentimentelor purtate celuilalt,
o manifestare aproape divină
a dragostei pe care i-o porţi.
Ideea e foarte frumoasă în sine,
dar are un mic neajuns.
Transformă adulterul într-o tragedie,
într-o catastrofă.
Dacă împărtăşeşti concepţia romantică
a sexului ca încununare a iubirii,
orice aventură extraconjugală e,
prin natura ei, catastrofală.
De aceea, aproape toate marile romane
europene din sec XIX sunt despre adulter,
într-o formă sau alta,
începând cu "Doamna Bovary" de Flaubert,
continuând cu "Anna Karenina"
de Tolstoi ş.a.m.d.
Adulterul există de la începutul lumii,
dar semnificaţia sa este nouă.
Infidelitatea este o întinare
a concepţiei romantice despre dragoste.
Multe dintre aceste idei romantice
sunt foarte frumoase.
Sunt atrăgătoare,
dau o direcţie vieţii noastre.
Ar fi naiv să le credem nesemnificative
pentru modul nostru de a trăi.
Sunt pretutindeni şi dictează felul
în care privim dragostea.
Dar vreau să insist
că romantismul a fost catastrofal
pentru capacitatea noastră de a
menţine relaţii bune, de lungă durată.
Dacă vrem să avem succes în dragoste,
va trebui să trădăm
multe sentimente romantice
care au făcut posibilă relaţia.
Romantismul a subminat
capacitatea noastră de a îndura
şi de a construi relaţii frumoase
şi îndelungate.
De ce spun asta ?
Haideţi să trecem împreună
prin câteva scenarii
în care romantismul
ne-a complicat mult relaţiile.
Romantismul a înlocuit o concepţie
mai veche asupra naturii umane,
care insista pe ideea că suntem fragili,
stricaţi şi păcătoşi.
Aceasta e o concepţie veche,
de sorginte creştină.
Romantismul declară această idee
drept fatal pesimistă
şi insistă pe curăţia
şi natura bună a fiinţei omeneşti.
Romanticii insistă mult pe copii.
Copiii sunt întotdeauna
buni şi drăgălaşi.
După JJ Rousseau, copilul e
cea mai pură expresie a umanităţii.
Societatea e aceea
care îl strică şi îl corupe.
În esenţă, ideea e că ne naştem buni.
Paradigma veche a teologilor creştini
precum Sf Augustin
punea accent
pe firea noastră cea păcătoasă.
Sf Augustin spunea că toţi purtăm în noi
păcatul originar al lui Adam.
Deci fiecare dintre noi... E frumos
să vorbesc despre asta de la de la amvon.
Toţi suntem păcătoşi
sau supuşi păcatului,
depinzând de alţii
şi de Divinitate ca să...
Eu sunt un evreu nereligios.
...ca să ne împlinim viaţa.
Prin contrast, romantismul ne spune
că toţi suntem angelici.
Interesant e că perioada romantică se
suprapune cu declinul religiei organizate.
Când religia decade,
romantismul ia avânt.
E, în multe feluri, un înlocuitor,
o alternativă profană la religie.
"Înger" nu mai înseamnă doar o entitate
înaripată din cer, poate fi şi un alt om.
Asta a căpătat amploare
în epoca romantică.
Mulţi dintre noi îi spunem
persoanei iubite "înger".
Prin prisma romantismului,
toţi suntem oameni buni.
Am rămas temporar fără aripi,
dar suntem perfecţi,
nu întinaţi de păcatul originar.
Această concepţie e foarte dăunătoare
pentru relaţii,
pentru că duce infailibil
la îndreptăţirea de sine.
Dacă crezi că şi tu şi partenera
sunteţi perfecţi, e deja o problemă.
Mai târziu, când îi vei descoperi
şi îi vei urî defectele,
vei constata că nu e chiar perfectă.
Ce vei simţi atunci ? Ideologia
proclamă că toţi suntem buni în esenţă.
Iată o premisă nesănătoasă
pentru a negocia problemele din relaţii.
Eu cred că e mult mai bine să insistăm
că toţi suntem, în multe feluri,
fără nicio intenţie de a suna jignitor,
nebuni cu acte în regulă.
Nu ştiu cum se manifestă nebunia dv.
Va voi spune mai târziu
cum sunt eu. Poate.
Nimeni nu trece de copilărie
şi de adolescenţă
cu sănătatea mintală intactă.
Toţi suntem deranjaţi
sau deformaţi în diverse feluri.
Ne poate lua 50 de ani ca să înţelegem
cum anume, dar suntem deranjaţi.
Aceasta e o informaţie importantă,
care ar trebui conştientizată în relaţie
şi semnalizată cât mai luminos.
Dar de ce ne este greu să ne vedem
aşa cum suntem, deranjaţi şi nebuni,
şi prin urmare credem
că ni se cuvine orice ?
Parţial, de vină e faptul
că ne cunoaştem foarte puţin pe noi înşine.
E greu să ştim cine suntem, pentru că
în jurul nostru funcţionează "legea tăcerii".
Ceilalţi nu ne spun ce cred despre noi.
Un om pe care îl cunoaştem
de 20 de minute poate să observe
mai multe defecte
decât ne descoperim noi într-o viaţă.
De ce oamenii nu vorbesc ?
Pentru că nu au motiv.
Părinţii nu ne vor spune
anumite lucruri pe care le ştiu.
Le vor vedea, dar vor tăcea,
pentru că ne iubesc şi ne vor binele.
Nu e treaba lor şi poate că
sunt orbiţi de dragostea părintească.
Nici prietenii nu ne vor spune
despre problemele noastre de caracter,
părţile dificile,
pentru că pe ei îi interesează
doar să petreacă seri plăcute cu noi.
Nu le pasă prea mult şi nu li se pare
că merită deranjul să ne supere.
Nu trebuie să îi împovărăm,
nu ne iubesc într-atât de mult.
Mai rămân foştii parteneri.
Poate că ei ne vor spune
la un moment dat ceva,
dar nici ei nu consideră
că ar avea rost să se complice.
Mai degrabă pleacă, motivând
că vor să fie singuri o vreme,
să se cunoască mai bine
ori să călătorească.
Prostii ! Nu e adevărat !
Vor vedea, dar nu se vor deranja.
Vor să scape cât mai repede
şi să lase problema
în cârca altcuiva. Deci...
Trecem prin viaţă
fără să ne cunoaştem pe noi înşine.
E interesantă părerea noastră
despre propria persoană.
Aşa gândiţi şi unii dintre dv.
Avem convingerea că, în general,
am fi uşor de suportat.
Aşa credeţi, nu ?
Sunteţi rezonabili.
Dacă aţi întâlni persoana potrivită, adică.
Crede cineva din sală altfel ?
Asta e o combinaţie puternică,
una romantică.
Eu însumi am crezut până la 25 de ani
că îmi lipsea doar partenera potrivită.
Dacă aş fi întâlnit-o,
totul ar fi fost bine.
Această idee că suntem rezonabili
e foarte înşelătoare
şi ar trebui eliminată.
Adevărul e că, văzut de aproape,
oricine are probleme psihice mari.
Trebuie să fim conştienţi de asta.
Dacă aş conduce lumea,
aş impune ca la prima întâlnire
să întrebăm, fără a jigni:
"Care e nebunia ta ?"
"Eu fac aşa. Dar tu ?"
Răspunsul ar trebui să fie bine gândit,
fără eschive sau isterii.
Gândiţi-vă de cât timp pierdut
ne-ar scuti asta.
Nu avem nevoie de un partener perfect,
ci de unul conştient de defectele lui,
gata să ne prevină despre laturile
neplăcute ale personalităţii sale,
în afara momentelor în care acele
defecte ne-au produs supărări mari.
Dar aşa ceva e foarte greu de făcut
şi de obicei descoperim aceste defecte
în momente când am suferit mult din cauza
lor şi nu suntem dispuşi să le înţelegem.
Explicarea calmă a problemelor
de caracter e un mare serviciu.
Unul dintre cele mai frumoase daruri
de nuntă ar fi câte o carte groasă,
numită "Ţăcănelile mele",
dăruită de parteneri unul altuia.
Ne-ar scuti de mult timp pierdut.
Altă greşeală mare a romantismului
este accentul pe instinct.
Pe de o parte, avem căsătoria
raţională, decisă de familie,
iar pe de alta romanticii ne vorbesc
despre căsătoria din intuiţie,
acest sentiment special.
Nu trebuie să ştii foarte multe
despre psihanaliză şi psihoterapie
ca să înţelegi
ideea fundamentală a psihoterapiei,
anume că felul în care iubim
la maturitate este o reflexie
şi are legături puternice cu felul în care
am învăţat despre dragoste când eram copii.
Aceasta este ideea de bază.
Felul în care te porţi într-o relaţie
adultă are nenumărate conexiuni
cu felul în care ai învăţat
despre dragoste în copilărie.
Problema e că atunci au existat,
foarte probabil, multe probleme.
Am primit afecţiune, fără îndoială,
dar, într-un fel sau altul,
nu neapărat cu intenţie, părinţii
ne-au făcut un mare deserviciu.
Ne-au afectat în anumite feluri,
fără să vrea.
Aceasta influenţează felul în care reuşim
să găsim dragostea la maturitate.
De multe ori, încercăm să regăsim un fel
de dragoste pe care îl ştiam în copilărie.
Dar aceasta nu era neapărat
lipsită de probleme.
Mai degrabă era deformată
şi împovărată cu tot felul de greutăţi.
Acestea devin apoi criteriile
după care căutăm parteneri adulţi.
Când unii ne spun că doresc pe cineva
care să îi facă fericiţi şi mulţumiţi,
nu trebuie neapărat să îi credem.
De fapt, căutăm un partener adult
care să ne fie familiar.
Adesea, oamenii pe care îi întâlnim
în viaţă nu ne par familiari.
Felul lor de a ne arăta grijă,
altruism şi bunătate ni se pare ciudat.
Nu ne simţim în largul nostru
trataţi în acest fel.
Uneori, îi faci cunoştinţă unei prietene
cu cineva care pare perfect pe hârtie.
CV-urile se potrivesc.
Le faci cunoştinţă.
Ai aşteptări mari, dar când o întrebi
la sfârşit cum a fost întâlnirea,
îţi răspunde că
"a fost drăguţ, avem multe în comun,"
"practicăm aceleaşi sporturi, citim
aceleaşi cărţi, dar totuşi lipsea ceva."
"Nu ne-am potrivit."
Subconştientul recunoaşte
că persoana aceea perfectă
nu ne va face să suferim în felul
în care ne aşteptăm să suferim în dragoste.
Trebuie dată la o parte,
pentru că nu mă va face nefericit
în felul în care mă aştept
să fiu rănit în dragoste.
Cunoaştem cu toţii versiuni extreme
ale acestui scenariu.
Unii vor accepta doar persoane
care îi vor maltrata.
Dar, chiar şi fără violenţă,
suntem atraşi de unii, în multe feluri,
nu de trăsături pozitive,
ci pentru familiaritatea cu care ne vor
încurca în anumite aspiraţii personale.
Mai există o problemă cu romantismul,
anume aceea legată
de ideea sincerităţii.
Romantismul pune mare preţ
pe sinceritate.
Unul dintre scopurile unei relaţii este
să poţi fi sincer cu celălalt.
În viaţa cotidiană, trebuie sa minţim des
despre cine suntem şi cum ne simţim.
Sufletul ne e spart în cioburi,
dar pretindem că ne simţim bine.
Chiar dacă suferim în interior,
societatea ne cere să purtăm o mască.
Dar, când întâlnim perechea perfectă,
zidurile de apărare pot fi dărâmate
şi putem fi noi înşine.
La începutul unei relaţii
sunt multe asemenea momente minunate,
când simţim că am găsit pe cineva
care ne acceptă în întregime,
faţă de care nu avem secrete
şi putem fi noi înşine.
Adevărul e că a te dezvălui complet
aşa cum eşti în faţa cuiva
e un cadou de care ar trebui să-l scuteşti
pe oricine pe care pretinzi că îl iubeşti.
Vor apărea garantat probleme.
Adesea, se petrece cam aşa.
Sper că nu sunt copii în sală.
Frecvent, are legătură
cu preferinţele sexuale.
În primele zile, ale relaţiei, după
o lungă abstinenţă, inclusiv sexuală,
îl întrebi pe noul partener dacă îi place
chestia aia cu lanţuri şi cătuşe.
Surprinzător, acesta recunoaşte că da,
însă n-a avut curajul să spună nimănui.
Apare un sentiment frumos de intimitate,
de absenţă a ruşinii de propria persoană.
În sfârşit,
putem fi noi înşine în dormitor.
E o descoperire extraordinară,
care ne dă putere.
Nu ne mai simţim cocoşaţi,
putem ţine fruntea sus în lume,
pentru că secretele noastre sunt
validate de altă fiinţă omenească.
Această etapă frumoasă durează
aproximativ trei luni,
până când are loc o scenă
precum cea care urmează.
Nu e aceeaşi pentru toţi,
dar e din aceeaşi categorie.
I-ai povestit fanteziile tale,
inclusiv pe cele despre cătuşe,
şi vă aflaţi într-o cafenea,
după ce v-aţi spus aproape tot.
Deodată, observi o persoană drăguţă,
printre ospătari.
Îţi zici în sinea ta: Ce-ar fi să o
implicăm şi pe ea în jocurile noastre ?
S-o rugăm să vină cu noi.
Poate că tu ai să te uiţi...
Te întorci către partener şi, în loc
să fie deschis, observi că e rezervat.
Pare să se simtă penibil.
Şi te opreşti.
În acest moment,
te afli la o bifurcaţie.
Un drum duce către sinceritate,
iar celălalt către dragoste.
Trebuie să faci o alegere.
Vei continua cu fantezia ta
sau vei tăcea ?
Cei mai mulţi dintre noi vor tăcea.
În acest punct, începem să înţelegem
că nu putem fi total deschişi,
şi asta nu pentru că am vrea
să ascundem un secret ruşinos,
ci pentru că, tocmai în numele dragostei,
nu putem renunţa la toate ascunzişurile.
Trebuie să omitem anumite lucruri,
pentru că o dezvăluire completă
ar putea să îl distrugă pe celălalt.
Pentru dragoste, trebuie să ne abţinem
şi să omitem multe lucruri.
Romantismul nu ne pregăteşte deloc
pentru asta.
Ni se pare o trădare,
e un scenariu foarte neplăcut,
pentru că romantismul insistă
pe sinceritate totală.
Orice altceva ar fi
o trădare a dragostei.
Realitatea contrazice principiul
şi provoacă multe dificultăţi.
Încă n-am epuizat lista rezervelor
mele faţă de romantism.
Altă problemă despre care
nu se discută în romane este faptul
că romantismul nu pomeneşte niciodată
despre partea practică a vieţii.
Niciun romancier sau poet romantic
nu pomeneşte despre spălatul rufelor.
Nimeni nu recunoaşte că orice cuplu
va dedica mult timp spălatului,
treburilor casnice,
curăţeniei sau creşterii copiilor.
Toate acestea sunt trecute sub tăcere.
Şi apar probleme,
pentru că ni se creează aşteptarea
că oamenii inteligenţi şi sensibili
nu se ocupă cu asemenea lucruri.
Romantismul nu ne pregăteşte
pentru greutăţile vieţii de zi cu zi.
Într-un anumit moment al relaţiei,
se va petrece o scenă tipică.
O variaţiune pe această temă.
Un cuplu de îndrăgostiţi
care e în conflict cu părinţii
de la lucruri triviale precum
locul potrivit al solniţei pe masă
se va certa în baie, cam aşa.
Unul dintre ei va spune:
"Ce-i cu prosopul ăla ?"
Celălalt îi va răspunde:
"Păi tocmai am ieşit de sub duş".
"- Dar de ce e aruncat pe jos ?
- Mă grăbesc să plec, mă aşteaptă Bill."
"Ştiu, dar de ce e pe jos ?"
"Uite-aşa, pur şi simplu !"
Tonul discuţiei se ascute.
Ambii se cred mai presus de o chestiune
atât banală ca un prosop.
Azi nu mai e ca pe vremea bunicilor !
Romanticii nu se ocupă cu nimicuri !
Sunt prea inteligenţi
ca să se certe din cauza asta.
Când ambii se cred mai presus de o asemenea
ceartă, sigur va urma o ceartă aprigă.
Adesea, nu sunt pregătiţi
pentru aceste aspecte ale vieţii.
Gândiţi-vă la biata doamnă Bovary
din romanul lui Flaubert.
A crescut citind despre dragoste
doar în romane.
Crede că dragostea înseamnă cavaleri,
castele şi plimbări prin natură.
Când se mărită cu un bărbat normal
şi în general de treabă,
îşi dă seama că va pierde mult timp
cu spălatul, sticlele de lapte
şi multe treburi mărunte, gospodăreşti,
în vreme ce soţul citeşte ziarul.
Crede că viaţa ei e un eşec,
un dezastru.
Credea că s-a căsătorit pentru dragoste
şi s-a ales cu gospodăria.
Îndoielile duc la frământări
şi, în cele din urmă, la sinucidere.
Ideea că aspectele practice nu îşi au locul
în dragoste e specifică romantismului
şi e dezastruoasă
pentru şansele noastre în dragoste.
Vom reveni imediat la prosoape.
Altă convingere a romanticilor este
că nu trebuie să vorbeşti prea mult
cu persoana iubită
şi că nevoia de a discuta e un semn
că nu îl înţelegi pe celălalt.
Una dintre ideile romantice esenţiale
este că, la începutul relaţiei,
cei doi s-au înţeles automat,
fără a fi nevoie să discute mereu.
"A fost incredibil ! Stăteam amândoi
în faţa cascadei şi conversam."
"Deodată, am tăcut, pentru că
pur şi simplu înţelegeam ! Ştiam !"
"Eu îi spuneam ceva, iar el ştia deja."
"Ea înţelegea. Vorbeam pe aceeaşi limbă !"
"Nu trebuia să explic mereu, aşa cum
am făcut în ultima relaţie, aia oribilă !"
"Acum pot fi eu însămi !
Nu avem nevoie de cuvinte !"
Romanticii cred că prea multă analiză,
prea multe vorbe peste sentimente
înseamnă ceva rău.
Un romantic adevărat crede
că vei distruge sentimente şi emoţii
dacă te gândeşti prea mult la ele.
Poate că unii dintre dv cred aşa.
Mulţi au această credinţă.
Prea multe gânduri strică.
În mod normal, i-am triat deja pe aceşti
oameni, dar îmi mai scapă câte unii.
Aşa ceva e un dezastru pentru un filosof.
Există oameni...
Sunt puţin răutăcios, dar toţi simţim aşa
uneori, că vorbele pot face rău.
Una dintre cele mai frumoase idei
romantice e înţelegerea intuitivă,
care nu are nevoie de cuvinte.
Pe termen lung, şi aceasta e o catastrofă,
deşi pe termen scurt e minunată.
Printre altele,
duce la multe episoade de îmbufnare.
Romantismul a fost responsabil
pentru o epidemie globală de îmbufnare.
Ce e îmbufnarea ?
Te simţi rănit de celălalt,
dintr-un motiv pe care nu îl vei explica
sub nicio formă,
pentru că premisa e
că partenerul te iubeşte.
Dacă te iubeşte, ar trebui să ştie.
Ai putea să îi explici problema,
dar asta ar fi dovada că nu te iubeşte,
pentru că dragostea adevărată
nu are nevoie de cuvinte.
Te-ai întors de la o petrecere,
unde el te-a jignit.
Pe drum, în maşină, taci cu obstinaţie,
pentru că el ar trebui să cunoască
motivul supărării tale.
El încearcă: "S-a întâmplat ceva ?"
"Nu !"
Ajungeţi acasă
si intraţi în apartament.
El te cheamă in dormitor,
dar tu fugi şi te încui în baie.
El bocăneşte:
"Spune-mi care e problema !"
Faci aşa crezând că cineva
care te iubeşte cu adevărat
ar trebui să îţi citească în suflet,
prin uşa de la baie,
prin carne, înăuntrul tău.
Ar trebui să ştie !
De ce să te deranjezi să îi spui ?
Asta e un dezastru în relaţii !
Din păcate, chiar şi cu bună-credinţă,
ceilalţi nu ne pot înţelege în întregime.
Vor înţelege părţi, cum ar fi reacţiile
la umilinţă sau într-un loc nou,
dar, pe termen lung, multe lucruri
vor rămâne un mister pentru ei.
Nu poţi pretinde
ca partenerul să îţi citească gândurile.
Însă romantismul pune această idee în
centrul viziunii sale despre dragoste.
Asta e o mare problemă.
Iată încă o idee promovată de romantism.
Romantismul pretinde că,
dacă iubeşti pe cineva,
iubeşti totul la el.
Sigur că îi vei iubi
părţile excepţionale,
dar trebuie să îi iubeşti
şi părţile puţin imperfecte.
La început, aflarea micilor defecte
ale celuilalt e tandră şi interesantă.
Imperfecţiunile hrănesc
şi aprind mai puternic dragostea.
Dacă partenerul are strungăreaţă,
asta e o problemă doar pentru ortodont.
Pentru tine, e ceva fermecător.
Pijamaua moştenită de la mama ei,
purtată în nopţile reci,
roasă şi total demodată,
e a ei şi te încântă.
O iubeşti mai mult pentru asta.
În primele zile, vulnerabilităţile îl fac
mai frumos pe celălalt. Până când...
V-aţi obişnuit deja, nu-i aşa ?
Peste trei luni,
are loc următoarea scenă.
A doua zi după o petrecere mare,
luaţi micul dejun acasă,
cu nişte cereale
care se întâmplă să fie un pic tari.
Deodată, te întorci către celălalt
şi izbucneşti: "Molfăieşti ca o vită !"
"E dezgustător !
Mănâncă cu gura închisă !"
El răspunde:
"E a treia critică pe ziua de azi !"
"Credeam că mă iubeşti !"
"Te iubesc, dar mănânci ca o bovină !
Opreşte-te !"
Celălalt se simte jignit:
"Nimeni nu mi-a mai spus asta !"
Păi cine să îţi fi spus ?
Sigur nu părinţii sau prietenii !
Fosta ştia,
dar probabil că e deja în India !
"N-o să-ţi spună nimeni,
dar clefăieşti ca o vită !"
În acest moment, ai o problemă.
Romantismul nu permite
asemenea situaţii.
Dragostea trebuie să accepte tot.
Cândva, unul dintre cei doi va spune:
"Dacă mă iubeşti, de ce mă critici ?"
Dragostea şi critica nu se împacă.
Dacă ele se întâlnesc, idila a eşuat.
Şi aceasta este o concepţie
dezastruoasă.
Ideea că un partener de lungă durată nu-ţi
va observa o căruţă întreagă de defecte
e culmea sentimentalismului.
Evident că va vedea multe !
Eşti perfect(ă)? Dacă nu eşti, cum crezi
că celălalt nu va vedea imperfecţiunile
şi nu le va da importanţă ?
Dar romantismul nu admite aşa ceva.
Să fugim de această idee nesănătoasă
şi să vedem una mult mai veche,
care datează din Grecia antică,
şi care mi se pare mult mai practică.
Grecii, preocupaţi şi ei de dragoste,
aveau o cu totul altă viziune.
Ei credeau că dragostea este admiraţia
pentru părţile perfecte ale celuilalt,
pentru virtuţile, calităţile
şi realizările sale.
Faţă de defecte poţi fi generos
şi iertător, dar nu le iubeşti.
Dragostea e rezervată
pentru virtuţi şi realizări.
Grecii credeau că dragostea trebuie
să fie un proces de educare reciprocă,
în care doi oameni uniţi de dragoste
se educă unul pe altul
ca să devină persoane mai bune.
O fac nu din cruzime,
ci cu cele mai bune intenţii.
Dragostea e un proces în care un învăţător
şi un învăţăcel îşi schimbă mereu rolurile.
Fiecare devine la un moment dat învăţător
sau învăţăcel şi are multe de învăţat.
Asta nu înseamnă lipsa dragostei,
ci însăşi dragostea în acţiune.
În zilele noastre,
aşa ceva sună foarte ciudat.
Dacă i-ai spune partenerului:
"Am fost la Operă şi l-am ascultat pe unul"
"care are câteva idei bune,
şi aş vrea să ţi le explic..."
"Aş vrea să-ţi ţin un curs scurt despre
caracterul, realizările şi firea ta."
Ar fi tare ciudat ! Ţi-ar replica:
"Credeam că mă iubeşti !"
De ce suntem atât de nepricepuţi
ca educatori ?
Multe certuri în cuplu pot fi considerate
tentative eşuate de a explica.
Vrei să spui ceva, dar pe drum
ideile îşi schimbă total sensul.
De ce eşuează lecţia ?
Pe de o parte, pentru că nu ni se pare
legitim să dăm lecţii.
Când faci ceva nepotrivit
intri în panică, nu te poţi relaxa.
Însă un profesor bun e calm
şi relaxat.
Dacă nu te preocupă rezultatul
lecţiei, îţi poţi păstra calmul.
Marii maeştri sunt calmi în clasă,
pentru că nu au ce pierde.
Vor ca elevii să înveţe trigonometrie,
dar nu e grav dacă vor pica examenul.
Vor veni alţii la anul, nu contează.
Nu există o miză.
În sala de clasă a dragostei
suntem încordaţi,
pentru că dăm
o importanţă foarte mare lecţiei.
Când explicăm ceva, ni se derulează
în minte un scenariu înfiorător.
"M-am căsătorit cu un idiot !"
"Îmi voi petrece restul vieţii cu un om
care nu pricepe lucruri elementare,"
"foarte importante pentru mine !
Iar el nici nu ascultă !"
Pentru că nu ascultă,
vom mări presiunea şi tensiunea,
vom începe să fim grosolani,
să umilim şi să înjurăm.
Dar nimeni nu a reuşit vreodată
să înveţe pe altcineva prin umilinţă.
Când ajungi să-ţi umileşti partenerul,
lecţia e gata ! N-ai să reuşeşti nimic.
Cei de la Resurse Umane ştiu
că o lecţie înseamnă 99% complimente
şi o critică minusculă la sfârşit.
"Mi-a plăcut foarte mult aia şi aia,
dar un mic detaliu..."
Doar aşa poate ai o mică şansă
să reuşeşti.
În dragoste,
nu acceptăm ideea educării reciproce.
Ştim despre partener
mai multe decât oricine altcineva,
avem cea mai bună perspectivă
asupra calităţilor şi defectelor sale,
dar nu împărtăşim şi nu folosim aceste
cunoştinţe, ca să nu trădăm dragostea.
Suntem arţăgoşi şi defensivi.
Ca elevi în dragoste, dacă cineva
va încerca să ne ţină o "lecţie",
îi vom replica ofensaţi:
"Încerci să îmi dai lecţii ?"
Platon ar zice: "Da, încerc să îţi dau
o lecţie, pentru că te iubesc !"
"Sper că mâine îmi vei da tu una !"
Aşa funcţionează lucrurile.
Dar un romantic va zice: "Nu rămân cu ea !
Îmi ţine mereu predici ! O părăsesc !"
Dacă lecţia dragostei eşuează,
cuplurile se supără.
Învăţătura se transformă
în cicăleală şi în lehamite.
Cicăleala e o extremă a învăţăturii.
Nu îl înveţi pe celălalt, ci eşti
eşti insistent, îl forţezi să asculte.
Devii autoritar şi impunător.
Insişti pentru anumite lucruri.
Nu îţi pasă să convingi, te impui.
Lehamitea e opusul cicălelii.
E tonul acela nepăsător.
Iei ziarul şi te duci dincolo,
ca să nu asculţi.
În ambele cazuri, învăţarea a eşuat.
Aşa se întâmplă în multe relaţii
din cauza concepţiilor romantice.
Ar trebui să disperăm ?
Unde vom ajunge aşa ?
Putem redresa
această derivă sentimentală ?
Da, putem.
Eu cred că avem multe motive
de speranţă.
Unii îmi spun: "Eşti pesimist în idei.
Ar trebui să ne reducem aşteptările ?"
Nu, să nu ne reducem aşteptările.
Ba chiar ar trebui să intrăm în relaţii
cu aşteptări foarte mari.
Problema e că romantismul a stabilit,
pe drept, aşteptări foarte mari,
dar nu ne-a dat şi mijloacele
ca să le împlinim.
A ridicat ştacheta, dar nu ne-a învăţat
cum să o trecem în siguranţă.
Trebuie să clădim treptele care să ne
ducă pe culmea în care am înălţat dragostea.
Nu să dăm dragostea jos,
să ajungem noi sus la ea.
Unul dintre personajele din romanul meu
înţelege, după multe peripeţii,
că dragostea nu e doar un sentiment,
ci şi o abilitate care se învaţă.
Asta sună ciudat pentru noi, pentru că
am învăţat că dragostea e ceva intuitiv,
în care totul vine de la sine,
altfel e o greşeală.
Această idee romantică
e în opoziţie cu traiul cotidian.
Societatea funcţionează cu proceduri,
reguli şi metode,
dar în dragoste insistăm
să ne bazăm pe intuiţie.
Asta e foarte ciudat.
Cum ar fi să zic "Mâine voi pilota
un avion şi voi ateriza intuitiv" ?
Sau "Voi face o operaţie
pe creier, intuitiv."
Aţi zice că e o nebunie !
Însă în dragoste ne angajăm pe viaţă
doar pe baza intuiţiei,
sperând că totul va fi bine.
Care sunt abilităţile
pe care ar trebui să ni le dezvoltăm ?
Vă voi prezenta doar câteva.
Evident, sunt mult mai multe.
Una dintre ele pare o ciudăţenie.
Ajută mult dacă îţi vezi partenerul
ca pe un copil mic,
cu vârsta între doi
şi trei ani şi jumătate.
Imaginaţi-vă că partenerul dv
are această vârstă.
Spun asta fiindcă majoritatea dintre noi
ştim cum să ne purtăm cu nişte copii.
Să ne imaginăm că aveţi un exemplar acasă
şi pregătiţi cina.
Aţi făcut şniţel şi broccoli
şi serviţi masa.
Copilul aruncă totul pe jos şi urlă.
N-o să loviţi copilul. N-o să îi ziceţi:
"Am avut o zi grea, îmi faci şi tu scene ?"
Dimpotrivă, veţi crede
că îl doare un dinţişor,
că e obosit
sau că e gelos pe fratele mai mare.
Veţi alege o explicaţie binevoitoare
pentru comportamentul său urât.
Copiii de această vârstă nu sunt răi.
Fie îi doare ceva, fie s-au supărat.
Vrem să îi ajutăm, suntem generoşi.
La vârsta adultă,
nu avem aceeaşi părere.
Credem că partenerul ne atacă,
ne neglijează şi ne umileşte.
Luăm totul personal.
Parţial, asta se întâmplă pentru că
nu arătăm ca nişte copii. Asta nu ne ajută.
Avantajul copiilor e că arată
ca nişte copii. Ştim că sunt copii !
Însă unul ca mine arată ca un adult.
E greu de crezut că multe părţi
ale caracterului meu sunt ca la trei ani.
Nu ne vine să credem aşa ceva,
dar ar trebui să o facem.
Problema cu rănile psihologice e
că nu se văd.
Pur şi simplu sunt invizibile.
Dacă aş avea o mână ruptă,
toţi ar vedea.
Mi-aţi scuza greşelile din discurs,
punându-le pe seama durerii.
Mi-aţi ţine uşa la intrare.
M-aţi ajuta, pentru că aţi şti că sufăr.
Ar fi ceva evident.
Toţi suntem fracturaţi pe dinăuntru,
în diverse moduri,
dar nu ştim
să arătăm asta cu uşurinţă.
Nu putem semnaliza
că avem aceste răni interne.
Astfel, partenerul nu ne oferă
ajutorul firesc.
De aceea e bine să înţelegem
că oricine pe lumea asta e deranjat grav,
are nevoie de multă iertare
şi nu e rău din fire, ci foarte speriat.
Mulţi oameni sunt teribil de speriaţi.
Cele mai rele comportamente au de obicei
la bază frica, nu răul.
Altă realizare importantă în dragoste
e să îţi vezi partenerul...
După o vreme, majoritatea dintre noi
ne vedem partenerul ca pe un idiot.
"Iar a făcut prostia aia !"
De aceea, umorul e foarte important
într-o relaţie.
Trebuie să accesăm
simţul umorului din noi.
Interesant e că mulţi eroi de comedie
sunt idioţi sadea.
David Brent sau Larry Davis
sunt proşti grămadă,
dar, când ne uităm la emisiunile lor,
se întâmplă un lucru uimitor.
Ştim că-s proşti,
dar ne sunt simpatici.
Are loc o metamorfoză extraordinară.
Devin idioţi simpatici.
Acesta e un gest de imaginaţie etică.
Un idiot devine un idiot simpatic.
E un semn mare al maturităţii.
Dacă am reuşi asta măcar uneori
şi în dragoste,
am învăţa să ne temperăm
interpretările punitive
îndreptate asupra partenerului
de viaţă.
Ar trebui, de asemenea,
să temperăm dragostea la prima vedere.
În tinereţe, era foarte frumos
când ne îndrăgosteam fulgerător.
Era palpitant şi aşa am navigat
printr-o anumită perioadă a vieţii,
dar trebuie să trecem
peste această fază,
pentru că nu e neapărat să cunoşti bine
pe cineva ca să ştii cum e,
în ciuda aspectului exterior frumos,
când stătea la coadă la aeroport
sau când ai zărit-o la magazin.
Faţa ei ţi-a stăruit în minte
când ai ajuns acasă,
pentru că arăta ca un înger
care parcă plutea pe culoar.
Din păcate, a trebuit să pleci acasă,
lăsând îngerul acolo.
Vom trece peste asta apelând
la dovezi ştiinţifice.
Ştiinţa a arătat că nu există îngeri,
ci doar oameni,
iar toţi oamenii de pe faţa pământului
au probleme mari, văzuţi de aproape.
Nu ştii prin ce anume
te-ar scoate din sărite,
dar trebuie să conştientizezi că ar face-o
cu siguranţă, dacă i-ai vedea de aproape,
în ciuda aparenţei angelice, a gleznei
frumoase ori a conversaţiei spirituale.
Oricum, ţi-ar provoca suferinţă,
pentru e om şi asta e în firea noastră.
Parţial din cauza tehnologiei, suntem
obsedaţi să găsim persoana perfectă.
Căutăm în neştire persoana perfectă.
Adevărul e că un asemenea personaj
nu există.
Oricine va fi nepotrivit, în multe
privinţe. Nu există perfecţiune.
Compatibilitatea e o realizare
a dragostei.
Ea nu e, nu poate şi nu trebuie să fie
o condiţie iniţială necesară.
Ideea că ne putem cupla
doar cu persoana perfectă...
Cel ce are dreptate nu este omul care e
de acord cu noi şi ne aprobă în toate.
E cineva care gestionează diferenţele
cu o anumită generozitate şi cu umor.
Asta ar fi persoana potrivită, dar
în niciun caz nu e, prin magie, perfectă.
Altceva...
Să discutăm puţin despre sex.
Trăim într-o epocă
în care aşteptările sunt foarte mari.
Romantismul ne-a îndoctrinat
să aşteptăm foarte multe.
Subiectul a devenit
o adevărată Vale a Plângerii.
De fapt, ne dorim două lucruri mari
şi late, care se contrazic.
Toţi vrem să găsim siguranţa
şi loialitatea alături de cineva.
Loialitatea aduce cu ea siguranţa.
Noi vrem siguranţă.
Pe de altă parte,
tânjim după varietate şi emoţii tari.
Adică tragem în două direcţii opuse.
O dată la 20 de ani, cineva vine
cu câte o soluţie la această dilemă.
În anii 1960,
ea a fost dragostea fără oprelişti.
Aveai siguranţă într-o parte,
dar şi aventură, şi era perfect.
Acum avem poliamoria. Toţi ştiu ce e
şi că ne dă tot ce ne dorim.
Gelozia e o chestie inventată
de capitalişti şi trebuie ignorată.
Pur şi simplu, asta nu e adevărat.
Sunt două dorinţe incompatibile
şi putem discuta mai târziu de ce.
În esenţă, trebuie să ne alegem
suferinţa preferată.
Care dintre ele vă convine mai mult ?
Ce avantaje vi se par mai bune ?
Preferaţi siguranţa şi loialitatea ?
Oferă multă comoditate,
dar veţi rata multe plăceri.
Sâmbătă seara, acasă, în suburbii,
veţi ofta după viaţa de noapte
din cluburile de la oraş.
Dar viaţa aceasta nu mai e pentru dv.
Aţi ales deja.
Pe de altă parte,
puteţi alege emoţiile şi aventura,
va fi palpitant,
veţi cunoaşte oameni noi,
dar veţi duce o viaţă haotică,
veţi avea parte de critici şi de gelozie,
de multă confuzie
şi veţi scăpa copiii din mână.
Avem dreptul să ne alegem suferinţa:
haosul sau plictiseala.
Pe care dintre ele ? Dv alegeţi.
E bine că râdeţi,
pentru că am fost recent...
Am făcut recent un turneu
de promovare a cărţii, în SUA.
Pe coasta estică, mai apropiată de valorile
europene, nu s-a întâmplat nimic special,
dar în California, când vorbeam despre
aceste lucruri, toată sala era stupefiată.
"Cum, nu putem avea viaţa perfectă ?
Doar suntem la Los Angeles !"
Anglia nu ne-a dat
foarte multe lucruri perfecte,
dar una dintre cele mai bune mărfuri
de export britanice e melancolia.
Uneori, melancolia e
un sentiment folositor.
Nu e furie, nu e mânie.
Viaţa nu e perfectă, dar am controlul.
Mă descurc. Îi am pe Morrissey
şi pe Bach, aşa că rezist !
Ne putem folosi de acest dar
oferit de britanici omenirii.
Nu spun că trebuie să rămânem
toată viaţa cu anumiţi oameni.
Ar însemna că toţi merită
şi nu vreau să spun asta.
În multe privinţe, căsnicia e un cadou
otrăvit pentru cel pe care-l iubeşti.
Îl vei supune unor încercări dificile.
Există oameni care trebuie părăsiţi
şi relaţii care ar trebui încheiate.
Cum ştii când e cazul
să părăseşti pe cineva ?
Eu folosesc o regulă simplă.
Dacă analizezi cinstit părţile bune
şi rele ale vieţii tale
şi poţi numi exact ce anume
te supără la partener,
"Asta mă deranjează.
El e de vină ! El !"
Atunci pleacă.
Dacă simţi aşa, pleacă.
Dar dacă cercetezi sursele nefericirii
care îţi apasă pe suflet
şi nu poţi da vina neapărat
pe partener, atunci rămâi.
Poţi să descoperi că nefericirea e
în compania cuiva, nu din cauza lui.
E foarte uşor să confunzi aceste cauze.
Exact aşa a greşit Marea Britanie
în mariajul său cu Uniunea Europeană.
Credea că toate necazurile sale
erau din vina Europei
şi că ar fi fericită
scăpând din relaţie.
Acum, descoperă o lecţie pe care mulţi
au învăţat-o în relaţiile lor, dureros,
când era prea târziu.
Ar trebui să ne complicăm cu căsătoria ?
Romanul meu e despre căsătorii,
despre relaţii pe termen lung.
Mai are rost azi căsătoria ?
În presă, apar săptămânal articole
despre relevanţa căsătoriei azi.
Din multe puncte de vedere,
căsătoria nu are logică.
Analizând-o la rece, e o nebunie.
Îţi rişti jumătate din avere.
Mulţi plătesc gras avocaţi
ca să se asigure.
Riscăm să ne căsătorim, în ciuda
tuturor motivelor de a nu o face.
De ce facem asta ? E o nebunie ?
Eu nu cred.
Cred că simplul fapt
că ne punem să trecem prin căsnicie...
Invităm toţi prietenii
la nunta cea mare.
Ar fi stânjenitor să le spunem
să ia înapoi TV-ul mare adus în dar,
când divorţăm după doar trei luni.
De ce ne legăm pe viaţă
de o altă persoană ?
Pentru că partea matură din noi ştie
că avem beneficii în cuşca căsniciei.
E o cuşcă, dar ne închidem singuri
în ea, după care aruncăm cheia,
nu pentru că suntem nebuni, ci fiindcă
ştim că unele părţi din noi se pot dezvolta
doar într-un mediu în care niciunul
nu poate părăsi imediat arena.
Posibilitatea de a fugi,
oricât de tentantă ar fi,
nu e întotdeauna avantajoasă
pentru anumite deficienţe ale noastre.
Ne facem captivi de bunăvoie
ştiind că ne vom maturiza
în situaţii din care nu putem scăpa
decât cu costuri şi stânjeneli mari.
Stânjeneala e importantă.
Intrăm de bunăvoie într-o situaţie
din care ar fi ruşinos să plecăm repede.
Nu suntem nebuni.
Ştim că ne maturizăm cu adevărat
în anumite situaţii fără ieşire.
Ştiu că e posibil să avem relaţii lungi,
dar trebuie să verificăm când suntem
pregătiţi pentru o dragoste de lungă durată.
Eşti pregătit când accepţi fără dubii
că eşti nebun
şi îţi cunoşti foarte bine nebunia.
Cunoşti şi nebunia partenerului tău
şi ştii că oricine, chiar şi
cel mai fermecător străin din tren,
are mari imperfecţiuni,
pentru că aşa e firea umană.
Când eşti dispus să speli rufe,
să discuţi despre prosoape,
când înţelegi că altul
nu poate ghici ce e în inima ta,
şi că va trebui să-i explici folosind
cuvinte, cu răbdare, multă vreme,
şi eşti gata să crezi că toate astea,
împreună cu o doză de umor,
îşi au locul într-o relaţie sinceră,
atunci eşti pregătit pentru dragoste
şi vă îndemn să încercaţi.
Eu am terminat.
Avem timp pentru întrebări.
Vă mulţumesc !
Vă mulţumesc.
Avem microfoane în sală,
apropiaţi-vă de ele cu o întrebare,
o confesiune sau o vulnerabilitate.
Ne aflăm între prieteni.
Da.
O doamnă curajoasă, la microfonul 2.
Mulţumesc. Întrebarea mea se referă
la defectele despre care aţi vorbit,
la nebunia
pe care ar trebui să ne-o asumăm.
S-ar putea dezvolta o procedură,
la fel ca la interviurile de angajare,
sau ca pe site-urile de matrimoniale,
dar despre compatibilitate ?
Aţi spus că în trecut aveam
căsătorii aranjate de bătrâni.
În absenţa acelui sistem,
am putea avea ceva nou ?
V-aţi gândit la ceva ?
Silicon Valley e o instituţie romantică
şi crede că ne poate ajuta
să găsim persoana perfectă.
Multe dintre instrumentele tehnologizate
apărute în ultimii 15 ani
au rolul de a ne mări posibilităţile
de a alege
şi de a ne îndruma
către perechea perfectă.
Am încercat să sugerez că asta e
şi benefic, dar şi inutil.
Insistenţa pe perfecţiune
şi ideea că un algoritm sofisticat
ne va duce la persoana
cu care nu vom avea nicio disensiune
ne creează iluzii periculoase.
În realitate, fiecare om e altfel.
Toţi ieşim din pântecul mamei.
Acolo nu trebuia să vorbim.
Toate nevoile ne erau satisfăcute
automat, prin cordonul ombilical.
Durează 50 de ani până ne dăm seama
că am ieşit din acel mediu
şi că nimeni nu ne poate înţelege
în întregime.
Dacă te simţi singur cam 40% din timp,
e foarte bine.
Dar ideea că nu vei fi niciodată singur
e greşită,
iar eu privesc sceptic experimentele
utopice de potrivire a cuplurilor.
Ne-ar folosi mai degrabă o tehnologie
care să ne înveţe să fim răbdători,
inventivi, iertători
şi cu simţul umorului.
Deocamdată, aşa ceva nu există.
Nu avem nicio aplicaţie pentru asta.
Cei de la Google m-au invitat recent
la o conferinţă, în Marea Britanie.
Eric Schmidt, preşedintele de la Google,
vorbea despre planurile lor pe 15 de ani.
Călătoria oamenilor pe Marte, vindecarea
cancerului, vederea prin pereţi.
Cineva l-a întrebat: "Există ceva
ce Google nu poate face cu tehnologia ?"
El a răspuns: "Nu putem inventa o aplicaţie
care să ne înveţe să fim iertători."
Şi a râs.
I se părea o idee nebunească !
La petrecerea de după conferinţă, l-am întrebat.
"Vindecaţi cancerul, dar nu ne puteţi da
o tehnologie ca să ne facă mai iertători ?"
"Nu sunt de acord cu dv !"
Şi am avut o conversaţie.
Într-un fel,
cartea mea e o tehnologie.
E depăşită, asamblată cu lipici,
nu se mişcă şi nu luminează,
dar e un instrument, o tehnologie.
Mie nu-mi place distracţia
de dragul distracţiei.
Sunt educator.
Am scris o carte care nu e plictisitoare.
Nu are deloc acţiune,
dar urmăreşte relaţia dintre doi oameni.
Încep cu dragostea romantică şi
îşi dau seama treptat că se vor despărţi
dacă nu învaţă lecţiile despre dragoste.
Cartea vă poartă pe drumul lor. Încerc
să educ prin intermediul unui roman.
Cred că de acest tip de ajutor avem nevoie.
Proiectul "Şcoala Vieţii" e la început.
Rolul lui e de a-i ajuta pe oameni
în aceste probleme.
Ştiu că nu sună deloc romantic
şi îmi cer scuze pentru asta.
Dacă aţi spune că aţi venit de la un curs
unde aţi învăţat
să interpretaţi dispoziţia partenerului,
mulţi s-ar simţi oripilaţi
şi v-ar compătimi.
La fel se întâmplă când cineva pomeneşte
că a fost la psiholog
sau la un consilier de cuplu.
E clar, relaţia s-a terminat !
Dimpotrivă, e un semn foarte bun când
un cuplu îşi examinează raţional relaţia.
Am divagat, dar sper că v-am răspuns
la întrebare. Vă mulţumesc !
Alte întrebări !
Bună ziua !
Aş vrea să ştiu ce părere aveţi
despre căutarea unui partener
folosind aplicaţii precum Tinder.
Da... Să revenim.
Tinder ne trezeşte interesul
pentru că alege pentru noi.
Se concentrează pe un moment special
al relaţiei, cel al alegerii.
Nu e de mirare.
Societatea noastră e obsedată.
Majoritatea poveştilor de dragoste
nu sunt poveşti de dragoste,
ci ne arată cum cei doi se găsesc,
depăşesc obstacolele şi rămân împreună.
Şi gata. Nu mă deranjează Tinder.
Dar dacă eşti cineva important
şi căsătorit, nu poţi intra pe Tinder.
Deci eu nu ştiu cum e.
Am glumit ! Am glumit !
Însă accentul e pus greşit,
nu mai avem răbdare
şi astfel trecem cu vederea
multe persoane interesante.
Deşi sunt evreu nereligios,
îmi place o idee creştină.
Dacă înţelegi ce înseamnă dragostea,
poţi iubi pe oricine.
Creştinismul insistă pe această idee.
Poţi ajunge să iubeşti un lepros !
Să zicem că Tinder ţi-a ales un lepros.
Iubeşte-l pe el !
N-ai putea ! Încerci să îl dai
la o parte, dar nu reuşeşti !
Şi aşa rămâi cu un lepros !
Asta n-ar fi neapărat ceva rău.
Ne-ar învăţa multe lucruri.
Cu cât ştii mai multe despre dragoste,
cu atât contează mai puţin pe cine iubeşti.
Nu spun că n-ai remarcat
pe cine iubeşti,
dar realizezi că, pe oricine ai iubi,
îţi vor fi necesare aceleaşi resurse.
Prezentul nostru tehnologizat
a uitat această lecţie.
Este lecţia artei.
Ce sunt romanele lui Dostoievski ?
Sunt încercări repetate
de a ne transporta în culise,
cu oameni care n-ar fi atractivi
la prima vizualizare.
N-ai zice:
"Raskolnikov ? Da ! Ne potrivim !"
E criminal, despotic şi egoist !
N-ai ieşi la întâlnire cu el !
Dostoievski te ia în culise
şi îţi arată omul din spatele măştii.
Mă tem că societatea noastră
nu mai aprobă această manevră,
dar eu cred că e o manevră
care arată dragoste.
Bine... Microfonul 3 !
Există vreo metodă pentru a-ţi dezvălui
nebunia faţă de un posibil partener,
sau aceasta se întâmplă natural,
în timpul unei conversaţii ?
Nu. Cred că e important
să facem asta într-un moment
când nebunia ta
încă nu l-a rănit pe celălalt.
Nu putem ierta defectele celuilalt
pentru că le vedem după ce ne-au afectat.
"Ştiu că n-ai fost iubită de părinţi,"
"dar nu-mi pasă, pentru că
tocmai mi-ai stricat weekendul !"
N-am chef să te ascult.
Nu-mi pasă că ai fost un copil neglijat,
pentru că mi-ai stricat relaţia cu cel
mai bun prieten, dintr-o gelozie absurdă.
Nu ştiu de unde vine,
dar nici nu-mi pasă !
Când suferi, nu poţi simpatiza.
Trebuie să te destăinuieşti
când celălalt e relaxat şi tandru.
Trebuie să găseşti o tactică,
să aştepţi momentul potrivit.
Nefiind educaţi în domeniul relaţiilor,
vrem mereu să dăm lecţia
chiar atunci când ne vine.
Romanticii preţuiesc sinceritatea,
au cultul autenticităţii.
Trebuie să exprimi sincer ce simţi.
Serios ? Vrei să fii mereu sincer ?
Vei avea probleme mari !
"Azi eşti cam urâtă ! A trebuit
să îţi spun, pentru că sunt romantic !"
"Ai picioarele grase !
Sunt romantic, trebuia să îţi spun !
"Rousseau m-a învăţat să îţi spun !"
Destăinuiţi-vă la momentul potrivit,
fără a-l răni pe celălalt cu nebunia dv.
Rezultatele vor fi mult mai bune.
Microfonul 4 !
Bună ziua ! Ce tare se aude !
Vreau să vă pun o întrebare
stânjenitoare. E vorba despre bani.
E... Mai încerc o dată.
La anul, voi pleca de acasă
ca să studiez la o şcoală de arte.
Am primit ordin expres
să nu mă îndrăgostesc de un artist,
pentru că voi sfârşi săracă,
tristă şi singură.
Aş vrea să întreb dacă lucruri practice
precum banii, casa ori prosoapele
chiar pot distruge o relaţie,
sau totul depinde de situaţie ?
E o întrebare foarte bună,
pe diferenţele dintre viziunea romantică
şi cea clasică asupra dragostei.
Ultima scriitoare care a vorbit direct
despre dragoste şi bani e Jane Austen,
o romancieră din Europa.
În romanele sale,
Austen e obsedată de bani.
Nu vorbeşte doar despre bani,
dar abordarea ei e fascinantă.
În romanele lui Jane Austen,
cutare câştigă 20 de lire pe an.
Citeşti şi te miri.
Ţie nu ţi se pare un venit mare.
Altul câştigă 40 de lire şi are o rentă.
Ţi se explică situaţia financiară
a tuturor personajelor.
Asta ne poate părea ciudat nouă,
pentru că suntem romantici.
Romanticii cred, cum bine spuneţi,
că banii şi dragostea n-au nicio legătură.
Dragostea adevărată
nu e interesată de bani.
Dragostea e un sentiment,
iar banii sunt ceva murdar.
Jane Austen e ultima scriitoare
cu o viziune sănătoasă asupra banilor.
Ea nu spune...
În "Mansfield Park" există un personaj...
I-am uitat numele.
În roman, un cuplu se căsătoreşte
pentru bani.
Îi interesează doar partea financiară
şi au o viaţă îngrozitoare.
Însă eroina, Fanny Price,
e interesată parţial de bani.
Ea înţelege că partea financiară
contribuie la succesul unei relaţii.
Nu i se pare că asta o face rea,
ci înţelege aportul banilor
şi influenţa aspectelor practice
ale vieţii asupra sentimentelor.
V-aş recomanda o viziune
de tipul Jane Austen.
Nu veţi face un lucru rău şi, sincer,
există o mulţime de oameni interesanţi
care se descurcă rău financiar şi s-ar
bucura să îşi contopească sufletul
cu o personalitate înclinată spre artă.
Aceasta este recomandarea mea.
Da ?
Am o întrebare foarte simplă.
Întrebarea mea e cum aduc romantismul
în căsnicia mea,
după 37 de ani de convieţuire,
împliniţi chiar azi.
Felicitări !
Căsătoria a fost una aranjată
după cutuma noastră.
Părinţii noştri au decis mariajul
şi noi l-am acceptat orbeşte,
ignorând preferinţele personale.
Părinţii îmi spuneau că el are o afacere
care ne va asigura viitorul financiar.
Când iubeşti o persoană,
o revendici total.
Vrei să o posezi.
Însă, de multe ori, nu ştim
să apreciem obiectele şi oamenii.
Nu apreciem ce avem.
Cred că întrebarea dv nu e despre
romantism, ci despre apreciere.
E valabilă nu doar în relaţii,
ci în orice altă situaţie.
Marcel Proust a fost întrebat
de un ziarist nepriceput
cum s-ar simţi dacă ar afla
că un meteorit va distruge civilizaţia.
Asta era în 1919.
El a răspuns că ar fi ceva minunat,
pentru că toate mărunţişurile vieţii
ar căpăta sens, frumuseţe şi farmec.
Ar vizita muzee, ar călători,
s-ar îndrăgosti, s-ar bucura de prieteni.
A spus limpede că nu apreciem aceste
lucruri pentru că le credem veşnice
şi pentru că le avem deja.
Dar toţi am putea muri
chiar în seara asta.
Era ipohondru, dar a spus bine.
Putem reţine o lecţie din cartea lui.
Imaginaţi-vă că dv şi soţul
puteţi muri diseară.
Asta poate fi
ultima voastră seară împreună.
Aşa cred că ar trebui să faceţi.
Mai avem 14 secunde
pentru ultima întrebare. Vă rog !
Vă mulţumim că ne-aţi vorbit
în această seară.
Întrebarea mea se referă
la ce ne-aţi spus la început,
că ne aflăm în epoca romantismului.
Ce credeţi că a făcut
ca ea să reziste peste două secole ?
Şi care credeţi că va fi evoluţia ?
Nu vreau să rostesc un clişeu,
dar are legătură cu societatea de consum.
E mai uşor să vinzi pastă de dinţi
arătând extazul iubirii.
Oamenii sunt foarte interesaţi de asta.
Momentul întâlnirii dintre doi oameni
e o scenă e foarte atractivă.
Nu-i de mirare că insistăm obsesiv
pe această parte a firii umane.
Dacă aş cheltui o sută de milioane
pe un film la Hollywood
şi aş avea de ales între o relaţie lungă
şi momentul frumos al întâlnirii,
aş merge pe momentul întâlnirii.
Singurul regizor care a făcut în ultimul
deceniu un film realist despre căsătorie
este Richard Linklater, cu minunatul său
"Before Midnight" (Înainte de miezul-nopţii).
Filmul e o descriere matură a iubirii
şi a avut încasări foarte mici,
dar vedeţi-l dacă aveţi posibilitatea.
Mulţi oameni vor să ne atragă atenţia
mizând pe primele momente de dragoste.
Trebuie să ripostăm,
iar lupta începe aici,
cu romanul pe care l-am scris...
...şi cu faptul că m-aţi ascultat.
Vă încurajez să veniţi la autografe
şi să abordaţi altfel dragostea,
nu rece, cinic şi pesimist,
ci cu credinţa sănătoasă că cea mai bună
cale de a ne îndrepta relaţiile
este de a depăşi
anumite iluzii romantice.
Vă mulţumesc !
youtube.com/watch?v=sPOuIyEJnbE
22-25 august 2016
