Prevodilac: Tijana Mihajlović
Lektor: Ivana Krivokuća
Ја сам Вук Ршумовић,
филмски сценариста
и редитељ филма „Ничије дете“.
„Ничије дете“ је филм
који је имао светску премијеру
на једном од најстаријих
и најпрестижнијих филмских фестивала,
филмском фестивалу у Венецији,
и освојио је три награде.
Након тога, филм је приказан
на преко 50 светских фестивала,
где је освојио више од 40 награда.
Али мислим да није то
оно што је најзанимљивије.
Најзанимљивије је то што пре тог филма
ја никада у свом животу
нисам режирао ништа.
Кад кажем ништа, заиста мислим ништа;
нисам режирао ни кратки,
ни документарни филм,
па чак ни кућни видео.
Од тренутка када сам
први пут чуо за причу,
а у питању је истинита прича,
па до тренутка када је она
угледала светлост дана у Венецији,
прошло је тачно седам година.
Тих седам година је један дугачак пут
који сам ја прешао заједно са том причом.
И данас, заправо, желим да вам пренесем
неке од најзначајнијих ствари
које сам ја научио на том путу.
Али пре свега желим
да вам испричам причу филма.
Крајем осамдесетих година
прошлог века у шумама у Босни
ловци проналазе дечака међу вуковима.
Локалне власти му насумично
дају име, муслиманско име,
и шаљу га у Београд,
у централно прихватилиште
за децу и омладину тадашње Југославије.
Супротно првим прогнозама,
дечак показује напредак.
Почиње да хода на две ноге, проговара,
па чак завршава
и први разред основне школе.
Године пролазе, почињу ратови
на просторима бивше Југославије
и дечака шаљу назад
у Босну, где бесни рат.
Врло брзо, он се тамо
нађе на ратишту, где и гине.
Ја као сценариста верујем
да без добре приче нема доброг филма,
али то није право питање.
Право питање је како одабрати причу
која је вредна да са њом
проведете седам година живота.
Када би ми неко тражио
да одаберем само један критеријум
на основу ког бих одлучио
која је то прича која је права,
ја бих рекао да је то
критеријум да је то прича
која мора да изазива емоцију.
Филм је, заправо, искуство
и филм нас мења.
Филм дубоко утиче на нас,
али то не може да ради без емоција.
Емоције су универзалне,
један универзалан језик,
и без обзира из које културе долазите
или којим језиком причате,
емоције су управо
најдиректнији и најискренији начин
да дођемо једни до других,
да комуницирамо,
да разменимо искуства и да се разумемо.
Прича мора да вас фасцинира.
Она мора да вас помера.
Морате органски да реагујете на њу.
И све то се мени десило
када сам први пут чуо
за ту истиниту причу о судбини тог дечака.
И одмах сам знао да је то прича
коју желим да испричам,
да је то прича коју желим
да испричам по сваку цену.
И тако сам почео да даље истражујем
ту истиниту причу
и да радим на сценарију.
А сада желим да вам кажем нешто
и о томе колико је важна истрајност.
У том првом периоду рада
све нам је некако ишло на руку.
Ја сам написао сценарио,
основао сам продуцентску кућу,
нашао сам копродукционог партнера у земљи
и нашао сам и редитеља.
И некако, све је деловало
да је на добром путу.
Поред тога, успели смо да добијемо
и нека прва средства код домаћих фондова.
Нашли смо и међународне партнере
и деловало је да ћемо добити средства
и на међународним фондовима.
Деловало је као да ћемо врло брзо
и врло лако реализовати филм.
Али као у свакој доброј причи,
тек ту почиње права драма.
Супротно нашим очекивањима,
страни фондови су нас одбили.
Прво један, па други,
па трећи, па четврти, па пети.
Страни партнери су морали
да се повуку из целе приче
јер просто нису имали
начина да финансирају филм.
Сви су одједном почели да сумњају у причу
и да постављају питања
да ли је то прича која је релевантна,
да ли је то прича
која нас се на било који начин тиче,
да ли је то прича која је и даље
на неки начин актуелна или не.
Сада бих желео
да вам испричам једну причу.
Била једном једна девојка
која је желела да буде балерина
и чула је да у њено мало место
долази балетски учитељ,
најбољи учитељ на свету,
и почела је интензивно да се спрема.
Када је учитељ коначно дошао,
она је изашла пред њега и почела да плеше.
И плесала је лепше и боље
него икад до тад у животу.
Међутим, учитељ није био импресиониран.
После само тридесет секунди
јој је рекао: „Ти ниси за балет.
Немаш таленат и не треба
да се бавиш тиме.“
Девојка је била потпуно ван себе.
Отрчала је кући уплакана,
скинула и бацила балетске ципеле
и заувек заборавила
на свој сан да постане балерина.
Године су пролазиле,
она се удала, добила је децу
и живела је срећним породичним животом.
Двадесет година касније,
стицајем околности,
поново је срела тог истог учитеља
и просто није могла да издржи
а да му не постави питање
како је могао на основу
само 30 секунди да закључи
да она није довољно талентована за балет.
Учитељ јој је одговорио: „На основу
30 секунди сигурно нисам могао
да ти кажем да ли си ти за балет или не,
али уколико си на основу
само тог једног мог коментара
одлучила да одустанеш,
онда то значи да ти никада
и ниси била за то.“
Закључак - колико је заиста
истрајност важна?
Колико је битно
да оно у шта страствено верујете,
да онај циљ ка коме стремите,
да хрлите ка њему и да вас ништа
не поклекне на том путу?
У неким другим ситуацијама,
када сам се бавио неким другим причама,
све ове негативне околности које су сад
биле у вези са филмом би биле довољне
просто да ја одустанем од свега.
Међутим, у овој сада ситуацији
просто то није било тако.
Ја сам наставио да гурам даље ка циљу.
Међутим, тада сам схватио да истрајност
понекад није сама по себи довољна.
Околности у вези са филмом
се нису решавале,
већ су се додатно компликовале.
Редитељ филма је одлучио
да се повуче из пројекта.
Поред тога, домаћи фондови
су нас ставили у незгодну ситуацију
јер је просто истицало време
за које смо морали да реализујемо пројекат
и тражили су од нас да почнемо са снимањем
или да им вратимо паре.
Наизглед, поново смо се нашли
у једној безизлазној ситуацији.
Тада сам се ја нашао са мојим продуцентом.
Дошао сам код њега у канцеларију
и ми смо водили један разговор
који је отприлике текао овако.
Он је рекао: „Океј,
уколико немамо новог редитеља,
просто, не преостаје нам ништа друго
него да одустанемо од пројекта.
Знате колико је то тешко
и колико нам то свима тешко пада,
али то је, просто, једино решење.“
То је био тренутак када сам се ја
по први пут заиста суочио са тим
да сада све те године неког рада
на том пројекту ће бити бачене у воду
и да ће просто све пропасти.
И можда је баш то разлог
зашто сам у тој ситуацији
скупио храброст и урадио нешто.
Рекао сам продуценту:
„Можда постоји још неко решење.“
Он ми је рекао: „Добро,
реци шта. О чему се ради?“
Ја сам му рекао: „Па, да ја режирам филм.“
Он је у том тренутку већ десетак минута
ходао напред-назад нервозно по канцеларији
и само је наставио и даље да хода.
(Смех)
Онда је почео да клима главом.
И онда је на крају стао и рекао:
„Да. То је то. Имаш моју пуну подршку.
Почни да тражиш директора фотографије
и остале сараднике.“
Тек тад сам ја заправо схватио
у шта сам себе увалио.
(Смех)
Сећате се, малопре
сам вам поменуо то како верујем
да без добре приче нема доброг филма.
Оно што вам нисам рекао,
то је да са добром причом
можете да добијете лош филм.
И то је очигледно сада била ситуација,
с обзиром на то да сам ја преузео
одговорност на себе да режирам,
иако то никада заиста
у животу нисам радио.
Када сте у ситуацији на снимању,
окружени сте са 50 људи.
Сви ти људи раде на вашем филму
и они заправо сви заједно имају
неке своје недоумице и нека своја питања.
Сви заправо гледају у редитеља
и очекују од редитеља да им он дâ одговор.
Када се нађете у таквој ситуацији,
много је боље да имате неки кључ,
неки компас, неки критеријум
на основу ког ћете моћи
да доносите те одлуке
јер, у супротном,
ћете бити потпуно изгубљени.
Оно што сам ја тада схватио
је да је критеријум и прави кључ
за доношење одлука тема.
Јасно и добро дефинисана тема.
Тема је, заправо, оно због чега
сте се у први мах и заљубили у вашу причу,
због чега сте одлучили да је испричате,
и то је оно што вас заправо
све ове године вероватно тера даље.
Када је у питању филм „Ничије дете“,
за мене је ту тема била припадност,
јер је заправо припадност
све оно што је важно за тог дечака.
Имамо једног дечака који на толико
много нивоа заправо не припада,
а покушава да припада.
Покушава да припада групи,
покушава да припада нацији,
покушава да припада људском роду.
Оног тренутка када ви знате
шта је ваша тема,
тог тренутка, заправо, свака ваша одлука
коју доносите на сету и на филму
заправо се провлачи кроз ту призму,
било да је у питању нека,
условно речено, небитна одлука -
да ли костим треба да буде
плави или црвени или било шта друго -
али на неки начин, заправо,
тема је тај критеријум
који вам апсолутно у сваком тренутку
помаже да донесете праву одлуку.
Мартин Скорсезе каже да је заправо тема
оно нешто што прожима
сваку сцену вашег филма
и оно о чему гледаоци, када изађу
из биоскопске сале, причају,
а да можда до краја и нису свесни тога.
Када смо завршили снимање,
дошли смо сада у једну нову фазу,
а то је монтажа филма.
Кажу да, заправо, филм настаје три пута.
Први пут настаје када се пише сценарио,
други пут настаје у том процесу снимања
и трећи, тај финални пут,
настаје у процесу монтаже,
када ви заправо покушавате да рекреирате,
да поново испричате вашу причу.
Нормално, и та једна ситуација
са собом носи потпуно нове изазове.
Оно што се нама десило
то је да смо ми измонтирали филм
и пустили смо га у једној мањој групи људи
нас који смо радили на филму,
који смо били аутори филма и тако даље,
и просто сам ја схватио
да филм не комуницира,
да филм не прелази рампу,
да апсолутно се не добија
никаква емоција и тако даље.
Апсолутно сам поново био изгубљен
у целом том хаосу
и поново сам трагао
за неком смерницом која ће ми помоћи
да на крају направим најбољи могући филм.
И онда сам схватио колико је важно.
У монтажи, заправо,
ви сте највише суочени са публиком.
Стално се бавите тиме
како ће публика реаговати и тако даље.
И ту је најближи тај контакт.
И заправо сам схватио колико је важно
да поштујете своју публику,
да је не потцењујете,
да публику третирате као неког
ко је ваш саговорник,
ко је ваш интелигентни саговорник,
а не само пасивни посматрач.
Јер оно што заправо желите,
или што сам бар ја желео,
то је да активно ангажујем публику,
да заправо она сама домаштава
оне ствари које нису ту,
да некако креира сама свој филм.
И то је заиста велика и важна лекција
коју сам научио у креативном процесу.
На крају, мени се сад често дешава
да ме представљају
као младог филмског аутора.
(Смех)
Ви, наравно, видите да то није случај.
(Смех)
Вероватно је то зато што сам провео
толике године радећи тај филм.
Ја сам заиста провео
седам година радећи тај филм.
И сада када би ме неко питао
да ли бих поново пристао на то
да проведем још седам година,
ја бих сигурно одговорио: „Да.“
Не само због успеха
који је тај филм остварио,
већ више због свега онога што сам ја
и приватно и професионално
научио на том путу.
Између осталог, због још једне ствари -
због тога што сам путујући
заједно са филмом,
а путовао сам свуда,
од Аустралије, Блиског истока,
Америке, севера Европе,
што сам имао прилике
да се сусретнем са публиком
и да код публике видим
ту аутентичну емоцију коју осећају,
исту ону емоцију која је мене натерала
да се заљубим у ту причу
када сам је први пут чуо.
Ја заиста верујем
да приче могу да мењају свет
и верујем да ће приче које су важне
и вредне да буду испричане
наћи свој пут до публике.
Хвала вам.
(Аплауз)
