(Muzika)
Šta imaju zajedničko - knjiga Tomasa Pinčona
o II svetskom ratu, knjiga francuskog filozofa
Žaka Deride i
i kuća Vana Venturi?
Ne mnogo čega, što sa razlogom mislite.
Ali jedna stvar im je svakako zajednička,
a  to je što se svi vide kao glavni primeri
post-moderne.
Iz ovog možemo odmah da zaključimo da će biti
teško definisati postmodernu, ali mi možemo
sagledati takođe neke teme koje su zajedničke mnogobrojnim
idejama ljudi o postmodernizmu.
U arhitekturi na primer
postmodernizam se povezuje sa
mešanjem različitih stilova u jednu
građevinu, na taj način da se oni sudaraju
jedan sa drugim. U književnosti
je povezan sa knjigama koje se oslanjaju na
paradoks fragmentacije i nepouzdano
pripovedanje. U filozofiji je povezan sa
idejom da ne postoji
objektivni opis realnosti i
i da umesto toga postoji mnogo različitih
perspektiva na svet, koje su sve
u izvesnom smislu istinite.  U
svakoj od ovih instanci postmodernizam naglašava
jedinstvo u raznolikosti stvari
koje se ne uklapaju. On se suprotstavlja
ideji da je svet dobro uređen
jednostavan sistem. U ovom kursu ćemo se fokusirati
na postmodernizam u filozofiji
koji postaje značajan od 60-tih
na ovamo i još uvek je uticajan
na način na koji mislimo. Posebno
u humanističkim naukama. Za svrhu ovog kursa
želim da okarakterišem
postmodernizam u smislu dva napada.
Prvi napad je na ono što ću nazvati
temeljima a drugi napad na
tezu da je istina jedna.
Da postoji samo jedan jedini način istinit način da se opiše svet.
Sada, umesto da odmah krenemo
do postmodernih filozofa,
želeo bih početi detaljnim govorom
o njihovom
najpoznatijem i najvažnijem
preteči - filozofu kasnog 19. veka
koji je već izneo mnoge
postmoderne teze i koji je uticao
verovantno na svakog postmodernog
filozofa 20. i 21. veka.
Taj filozof je nemački mislilac
Fridrih Niče.
Ono što nameravam da uradim jeste
da uđem u trag ovim dvama napadima
koje postomodernisti izvršavaju,
kako na temelje, tako i na  postojanje samo jedne istine
vraćajući se Ničeovoj misli.
U ovoj lekciji sagledaćemo
napad na temelje. Šta su u stvari temelji?
Evo jednog primera.
Ja na primer iznosim jedan moralni sud
da je loše ubijati ljude. Vi me zatim pitate: Kako to znam?
I moj odgovor je - samo zapitajte svoju savest.
Vaša savest će vam reći da
je pogrešno ubijati ljude
Za sada je to dobro.
Ali ako ste filozof poći ćete jedan korak dalje
i vi ćete pitati mene -
kako znaš da je tvoja savest u pravu?
Ja ću reći - ukoliko stvarno zapitate savest
znaćete da je to uvek ispravno.
Svaki  normalan čovek će naći
istu istinu u svojoj savesti
i on će jednostavno znati da je
njegova savest u pravu. Sada u ovom primeru
ja predstavljam savest kao
temelj morala.
Ona je temelj iz dva razloga.
Prvi  - ona opravdava moje moralne sudove. Ukoliko se
se pitate da li je zaista loše ubiti
čoveka ja vam nudim savest kao
dokaz. I drugi - savest sama
ne treba nikakvo opravdanje.  U skladu
sa mojom teorijom kada upitate svoju
savest, vi ćete jednostavno znati
da je nešto ispravno. Prema tome,
Temelj je nešto što opravdava
neke od vaših tvdrnji, ali nema
potrebu za opravdanjem samog sebe.
Na isti način i temelji kuće
drže ostatak kuće,
ali nema potrebe za
dodatnim utemeljenjem samih temelja.
Savest, je naravno samo jedan primer.
Jedan uticajan temelj morala bio je Bog.
Ljudi tvrde da ukoliko
ozbiljno tragate za Bogom, nećete pronaći
samo njega, već će vam to takođe doneti moralnu izvesnost.
Važni temelj znanja
o svetu je
naučni metod gde mi kažemo
da treba verovati nečemu
zato što vam nauka kaže tako i
dodajemo - da svako ko može misliti jasno
će biti u stanju da sagleda naučni metod
jednostavno kao najbolji način
istraživanja sveta. I tako dalje.
Mnoge različite stvari se mogu ponuditi
kao temelji drugih stvari
Ali ono što je zajedničko svim ovim pokušajima je to
se trude da zasnuju izvesne tvrdnje na
nečem drugom što je apsolutno izvesno,
nepokolebljivo i isto za sve.
To je nešto sa čim bi svi
ili skoro svi u svojim ispravnim razmišljanjima
trebalo da se slože.
Sada, Niče, Niče veruje da svaki
pokušaj da se postavi temelj jeste osuđen na
propast. I da svako ko veruje u to da
je pronašao temelj
samo obmanjuje sebe. Temelj
može izgedati samo očigledan, ističe
Niče. Možda bi moglo biti
neshvatljivo za nas da neko
može misliti drugačije. Možda jednostavno
ne mogu zamisliti da
neko ne može naći u njegovoj svesti princip
po kome je pogrešno ubijati ljude.
Ali šta to dokazuje? - pita se
Niče. Sigurno, to ne dokazuje
ništa više od toga nego da je moja imaginacija
prilično ograničena.
Moje osećanje izvesnosti ni na koji način ne dokazuje da sam ja u pravu.
Niče se obrušava na temelje
koje su ljudi izmislili na sve
načine. Ali jedan je posebno važan.
Njegova genealogija, Ničeova genealogija je
istraživanje porekla naših vrednosti.
Istraživanje, koje u Ničeovim rukama
nedvosmisleno pokazuje da
su ove vrednosti rezultat slučaja
koji nije zaista vredan našeg
poštovanja.
Uzmite savest.  Neko ko veruje
da je naša savest moralni vodič
može verovati da je to poseban
osećaj za moralnost ili da je to
božanska iskra ili dar Božji. Ali
ovo je pravo poreklo savesti.
Sigmund Frojd, slavni psihoanalitičar
dao nam je ničeansku genealogiju savesti
kada nam je rekao
da je savest
pounutrenje zahteva koje se postavljaju pred
nas od strane naših roditelja i naše zajednice.
Naša savest je samo unutrašnji glas
koji ponavlja ono što nam zajednica govori
da nam nije dozvoljeno da ubijemo,
da bi trebalo naporno raditi i tako dalje...
Ali ako je to istina, ukoliko naša savest nije božanska ili
u kontaktu sa pravim dobrom, već samo
glas društva koji smo internalizovali
zašto bismo ga onda slušali?
Koristio sam primer Frojda
zato što je Ničeova genealogija
savesti prilično komplikovana, ali u
suštini, on tvrdi da je zasnovana
na želji da povredimo druge i gospodarimo  nad nad njima
Kada nas društvo sprečava da to činimo
te želje bivaju okrenute prema unutra i
i umesto da čujemo druge ljude mi
gospodarimo nad nama samima kroz osećanja
krivice i kroz zahteve naše savesti.
Bilo da uzmemo Frojdovu priču ili
Ničeovu priču efekat je
u osnovi isti. Ako je to ono odakle
savest
potiče onda to jednostavno ne izgleda
kao nešto što moramo prihvatiti nekritički.
Sada, verovatno najpoznatija
Ničeova genealogija je genealogija
hrišćanskih vrednosti poniznosti,
saosećanja i mirnoće i tako dalje.
Prema Ničeu,
ovaj trag nas može voditi ka dve grupe ljudi
u Rimskom carstvu.
Onima koji su moćni i srećni
i koji su isticali vrline hrabrosti,
kreativnosti, samopotvrđivanja i tako dalje
i slabih i nemoćnih, siromašnih i
potlačenih, koji su morali biti ponizni i
mirni, jer bi inače bili
pretučeni. U ovoj drugoj grupi,
Niče nam kaže, ko je došao na
ideju da biti ponizan i biti
miroljubiv, kakvi su ionako morali biti,
jer su bili slabi,
jeste isto tako moralan i ispravan način življenja.
I Niče nam kaže kroz manje ili više
istorijskih događaja ovaj način gledanja na stvari
postao je dominantan u Evropi.
Imajući ove primere na umu,
dopustite da se vratimo temeljima.
Kroz istoriju ljudi su tražili
stvari koje su toliko očigledne,
samoočigledne, da svako normalno ljudsko
biće bi trebalo da bude u stanju da ih vidi
i da se sa njima složi.
Ali Ničeov osnovni zahtev ovde je da
očiglednost i samoočiglednost ni na koji
način ne dokazuju da je nešto istina. Sve što oni stvarno dokazuju,
on želi da kaže, da su te stvari stare.
Da citiram jedan od mnogih lepih Ničeovih aforizama.
On je napisao ovo:
"Sve stvari koje dugo žive
postepeno se prožimaju umom
tako da time njihovo poreklo iz bezumlja  biva neverovatno.
Ne zvuči li za osećanje gotovo svaka tačna istorija
nekog nastanka
paradoksalno
i drsko?
Zar, u stvari, dobar istoričar ne protivreči stalno?"
Sve što je, Niče kaže,
deo naše kulture duže vreme
činiće nam se logičnim i očiglednim.
Nakon samo jednog veka,
čini nam se da je demokratija najbolji
oblik vladavine, da teško možemo
verovati da ima ljudi u
svetu koji ne mogu videti ovu očiglednu istinu.
Nešto poput savesti, koja posle
2000 godina ili duže
mora izgledati kao nešto još očitije
i nepobitno.
Ali Niče sugeriše, čim obavimo
genealogiju, čim otkrijemo
skrivene izvore vrednosti tada stvari
izgledaju prilično drugačije. Savest
može poticati iz pukog potčinjavanja.
Demokratija, prema Ničeu potiče iz
resantimana i mentaliteta stada.
To poreklo, naravno, na neki način
dokazuje da je ono što nam savest govori  da je
pogrešno, ili da je demokratija loš oblik
vladavine. Loše poreklo može proizvesti dobre stvari.
baš kao što "dobra materica može
rađati  loše sinove" (cit. Shakespeare, "Bura") Ali ono što se pokazuje
prema Ničeu, jeste da ove stvari nisu
temelji, jer ih je moguće
kritički sagledati i imati
različita mišljenja o njima.
Stvarni temelji, temelji koji
su toliko očigledni da se svi slažu oko njih
i da zaustavljaju svaku argumentaciju,
takvi temelji, prema Ničeu,
jednostavno ne postoje. I to je
zaključak - da se postmodernisti
svim svoji srcem slažu
sa njim.
