
English: 
ANDREW ZIMMERN: The theme of
tonight's episode is people
that have fired me or
wouldn't hire me.
I was such a drug addled mess.
This was generically
what happened.
I either was able to ingratiate
myself right away
because I had a lot of good
talent and I could keep up
when we were in the shit, which
was the biggest mistake,
because I always ended up just
drinking and drugging myself
out of the job.
I did a year at Raquel with
Thomas, and that was great.
But he and a couple other guys
found in the liquor room drunk
from the night before, passed
out on the floor.
When he saw me for the first
time like 10 years ago--
I was helping a friend-- he
literally walked across the
room, gave me a hug, and
whispered in my ear, I thought
you were dead.
And then I moved to Minnesota.
I got well, and things got
dramatically better for me.
My whole face is numb.
Wow, wow, wow.
This smell back here
at this part of the

Romanian: 
 
Tema episodului de azi e:
[ANDREW ZIMMERN, GAZDĂ ȘI PRODUCĂTOR, BIZARRE FOODS] oameni care m-au dat afară sau nu au vrut să mă angajeze.
Am fost o epavă a drogurilor
și cam asta s-a întâmplat:
[JONATHAN WAXMAN, BUCĂTAR ȘI PROPRIETA, BARBUTO]
Fie eram capabil să
devin simpatic într-o clipă din
cauză că eram super talentat,
și puteam ține pasul
când intram în rahat.
O mare greșeală dealtfel,
pentru că sfârșeam mereu
alcoolizat, drogat și concediat.
Am lucrat un an la Rakel,
cu Thomas, și a fost grozav,
dar m-a găsit într-o zi
în depozitul de băuturi,
beat din seara precedentă
și leșinat pe podea. Când
m-a văzut pentru prima dată,
acum vreo zece ani,
ajutam un prieten. A trecut
strada, m-a îmbrățișat și
mi-a șoptit în ureche:
„Credeam că ai murit.”
Apoi m-am mutat în Minnesota, mi-am
revenit, iar lucrurile au început să se schimbe.
[MUNCHIES]
Mi-a amorțit toată fața.
Uau. Uau. Uau.

Romanian: 
Mirosul ăsta de oaie aici în
deșert e fantastic.
Chestiile astea curbate sunt
intestinele, iar ăsta
e stomacul.
Sunt Andrew Zimmern, gazdă,
co-creator și co-producător
executiv al Bizarre Foods,
pe Travel Channel.
Ceea ce mă fascinează la
lumea asta e că mâncarea
e modul perfect de a descoperi
cultura altor popoare.
Când vizităm un oraș, îi putem
explora istoria prin mâncare.
La fel cu triburile. Prin
intermediul mâncării,
descoperim cum gândesc
și ce simt.
Când împarți mâncarea cu
alți oamenii, ajungi la discuții
despre elementele comune.
Nu e cale de scăpare.
Chiar dacă nu mi-au vorbit
de trei zile, pentru că sunt
suspicios de alb și bizar,
dacă mănânc ce au gătit
mamele lor, la un moment
dat, inevitabil, mă vor întreba:
„Ce părere ai?”
E un pic sărată. Are gust
de pește și e cam puturoasă.
Dar e foarte, foarte
gustoasă.
Stau acolo și comentez:
„Știi că așa e.” E ca atunci când

English: 
sheep out in the desert--
fantastic.
These little curved pieces
here are the intestines.
And then this is the
stomach lining.
I'm Andrew Zimmern.
I'm the host, co-creator, and
co-executive producer of
"Bizarre Foods" on the
Travel Channel.
What fascinates me about the
world is food is the ultimate
lens through which to
view another people.
When we go into a city, we can
explore that city's history
through the food.
When we go tribal, we are able
to, through the food, discover
how they think and
how they feel.
When you share food with other
people, you end up talking
about the things you
have in common.
There's no way to escape it.
Even if you haven't spoken
a word to me in three day
because I'm suspiciously weird
and white, if I'm eating their
mom's food, they will look at
me, and at some point, they
are obligated to say,
what do you think?
It's a little salty.
It's a little fishy
and putrid, but it
is very, very tasty.
So I sit there and I
go, you know it is.

English: 
It's like, someone comes into my
home, and my wife makes her
tater tot hot dish, I look at
them at them and I'm like,
uh-huh, you know what
I'm saying?
It's just the way it is.
I came to New York for the
script to network upfronts.
I come into town, I want to have
fun for a couple hours
and go see some friends and
hang out in a couple
restaurants and eat a couple
of good things.
Met a bunch of friends
at Osteria Morini.
And I come here all the time
when I'm in New York, because
I just think it's great
rustic Italian food.
Marisa, this is Niki,
Niki, Marisa.
Marisa was one of the interns at
our production company for
the most painful
three months--
brutal.
My friend Niki, who's also my
publicist, my friend Jordan,
who just moved here from
Minnesota, and his girlfriend
Taya, also from Minnesota.
JORDAN HUSNEY: You know she's
not my girlfriend.
ANDREW ZIMMERN: You're
not his girlfriend?
TAYA MUELLER: His girlfriend
will kill me.
ANDREW ZIMMERN: Does life
get any better?
We're just eating a snack,
have a drink,

Romanian: 
am musafiri și nevastă-mea
face rețeta ei de cartofi picanți.
Mă uit la ei și zic: „Aha, știi
ce spun?”
Așa stau lucrurile.
[SOHO, NEW YORK CITY]
Am venit la New York pentru
Scripps Network Upfronts.
Vin în oraș, vreau să mă
distrez pentru câteva ore
și merg să văd niște prieteni,
pierd vremea în restaurante,
[OSTERIA MORINI, SOHO, NYC]
mănânc câte ceva bun.
M-am văzut cu niște
prieteni la Osteria Morini,
unde vin mereu când
ajung în New York.
Au mâncare italienească
tradițională grozavă.
Marisa, ea e Niki,
Niki, Marisa.
[MARISA GRAVEN, PRIETENĂ] Marisa a fost unul din internii
companiei de producție.
Cele mai dureroase trei
luni. Brutal.
[NIKI, PUBLICIST] Prietena mea Niki,
care e și publicistul meu.
[JORDAN HUSNEY, PRIETEN] Prietenul meu Jordan, care
tocmai s-a mutat aici din Minnesota.
[TAYA MUELLER, ÎN NICI UN CAZ IUBITA LUI JORDAN]
Și iubita lui, Taya.
Tot din Minnesota.
Nu e iubita mea.
Nu ești iubita lui?
Iubita lui o să mă omoare!
Poate fi mai bine de atât?
Ciugulim ceva, bam un pic

Romanian: 
și mergem la Forgione's.
E o noapte pe cinste.
Unele gustări ajung să
se lungească cu cel puțin
45 de minute mai mult decât
te-ai aștepta, în primul
rând pentru că sunt genul
de tip care comandă peste măsură.
O să luăm prosciutto, speck,
coppa, favalardo, fegatini…
Fava și mazăre
și miel crud...
Mă uit după umputură de...
Te referi la cappelletti cu ricotta și trufe?
Da, o să vrem două porții.
Pentru că avem nevoie
de două.
Michael White, proprietarul,
mi-e prieten bun.
Bucătarul care a deschis
restaurantul ăsta pentru Michael
se numește Bill Dorrler și
e fantastic.
[ASI MAMAN, BUCĂTAR ȘEF, OSTERIA MORINI]
Asi era aici când au deschis
și acum conduce locul.
Asta e o gustare din
partea noastră.
E coastă învechită
patru luni.
O pregătim în două feluri.
O gătim în stil carpaccio.
Arată senzațional.

English: 
and then off to Forgiones.
This is a grazing night.
Couple little snacks always
ends up dragging on for at
least 45 minutes longer than
anyone else's version of
eating a couple little snacks,
number one because I'm a
serial over-orderer.
We'll do prosciutto, spec,
copa, lardo, fegatini.
The [INAUDIBLE] peas,
and the lamb prudo.
I'm looking for the filled--
-The [INAUDIBLE] with
the [INAUDIBLE].
ANDREW ZIMMERN: Oh, yeah.
We'll do two orders of those
because we'll need two.
Michael White, who owns the
place is a friend of mine.
The chef who started this
restaurant for Michael is a
guy named Bill Dorrler, who's
a fantastic chef.
Asi has been here originally
when they opened, and now he
runs the place.
ANDREW ZIMMERN: That just
looks beautiful.

English: 
The brilliant part of it to me
was that they were able to
say, well, what would happen if
we let it go twice as long
in the aging room as is
normallly thought appropriate?
Now, I should tell you, but I
doubt very much whether any of
you have ever eaten
beef this old.
120 days is a third of a year.
If beef is aged 24, 36
days, it's a miracle.
If you get it aged 45 days, it
starts to get really finessed
and antique.
If you go 120 days, the flavor
of the meat is so different.
Even great steakhouses
won't go this old.
I laughed when the waiter
said the beef
flavor is very focused.
I'm like, you mean dank and
almost cheese-like, funky,
almost tastes like the forest
floor in a damp
sort of fetted way.

Romanian: 
Partea genială e că au reușit...
Adică, ce s-ar întâmpla dacă
o lăsăm de două ori mai mult
la învechit
decât ar trebui?
Ar trebui să vă spun,
dar mă îndoiesc că vreunul
din voi a mâncat vreodată
carne atât de veche...
120 de zile înseamnă
o treime de an.
Dacă reușești să învechești
carnea pentru 24 sau 36 de zile,
e un miracol. Dacă ai ajuns
la 45 de zile, capătă
finețe și vechime.
Dacă te duci până la 120 de
zile, gustul se schimbă total.
Nici marile restaurante specializate
în fripturi nu merg până într-acolo.
Asta a fost cumva... M-a bușit
râsul când ospătarul a spus:
„Aroma cărnii e concentrată”.
Zic... Adică cum? Umedă și
ca o brânză, mirositoare, aproape...
Are gust de pământ din pădure,
jilav și puturos.

Romanian: 
Are o aromă ca nici
o alta.
Se topește în gură,
e demențial de bună.
E absurd de bună.
Are o aromă incredibilă,
pur și simplu...
Minunat. Și asta
ce mai e?
Creier de miel. Și
organe de vițel.
Oamenii se strâmbă:
„Ooo, creier și organe...”
Dar dacă nu le spui ce e
de fapt, ar devora-o.
Au o textură interesantă.
Sunt fragede ca bezelele.
Am un episod filmat în New York,
în care niște femei de optzeci
de ani fac niște paste...
După gust, calitatea
e mult peste orice nivel.
Michael White și-a creat un
nume prin modul în care face paste.
Mulți cred că e cel mai
bun bucătar de paste
din generația lui. De douăzeci
de ani, n-am mâncat paste
mai bune ca ale lui
în toată America.
Toate acele tortellini,
ravioli, spallina...
Mă dau pe spate.

English: 
It creates a flavor that
is like no other.
It just melts in your
mouth, tender.
It was just crazy good.
That's ridiculously good, just
beautiful funk to it--
really beautiful.
What's this?
-Lamb brain and veal
sweet breads.
ANDREW ZIMMERN: People go, oh,
brains and sweet breads.
But if you didn't tell someone
what that was,
they'd scarf it down.
NIKI TURKINGTON: It's got
an interesting texture.
It's marshmallowy.
ANDREW ZIMMERN: If you saw one
of my New York episodes, we
have pictures of the
80-year-old women
making these pastas.
When you taste these, the
quality quotient is insane.
Michael White made a name for
himself cooking pasta.
There are many people who feel
he's the best pasta cook of
his generation.
I've not eaten pasta cooked by
anyone in America in the last
20 years that's better
than his.
Think about making all of those
tortellini, those little
two-sided ravioli,
the espelette.
It just blew my mind.

Romanian: 
Are o precizie fantastică,
fără egal.
E dumnezeiesc.
Vă las, oameni buni. Rămân aici
cu noile mele prietene, pastele.
Asta e cel mai nasol lucru
din viața mea, să stau
aici și să primesc mailuri
disperate de la producătorii
emisiunii și încercând
să transform în funcțional
ceva care acum nu merge.
Am reușit să plecăm de la
Morini cu apetitul încă deschis
și să ajungem la restaurantul
lui Marc Forgione.
Cum te-ai fi descris
în anii ’70?
Să-ți povestesc despre anii ’70,
Niki, nu erai încă pe lume.
A fost o perioadă excelentă
pentru mulți dintre noi.
Știi...
Iarba te prăfuia bine şi
nu era foarte scumpă.
E simplu. Viaţa
era atât de uşoară.
[RESTAURANTUL MARC FORGIONE, TRIBECA, NYC]
Mai e aici Marc?
[MARC FORGIONE, BUCĂTAR ŞI PROPRIETAR, RESTAURANTUL MARC FORGIONE]
Da, da, mai închisă.

English: 
The precision with these
things, you just
won't have its equal.
NIKI TURKINGTON: That
is like, oh, my god.
I'm leaving you guys.
I'm going to stay here with my
new favorite thing, the pasta.
ANDREW ZIMMERN: This is the
worst part of my life, which
is sitting there doing this
and getting frantic emails
from producers of my show trying
to figure out how to
make something work that right
now isn't working.
We were able to get out of
Morini with our appetites
somewhat intact and make our
way over to Marc Forgione's
restaurant.
NIKI TURKINGTON: What would
you have described
yourself in the '70s?
ANDREW ZIMMERN: I will tell you
about the '70s, Niki, you
weren't born yet.
It was a very exciting
time for some of us.
Pot got you really high, and
it wasn't expensive.
It was very simple.
Life was so easy.
Is Mark still here?
MARC FORGIONE: Yes, yes.
[INAUDIBLE].
ANDREW ZIMMERN: Marc Forgione,
iron chef, a lot of people

English: 
think that guys who cook
on TV are TV chefs.
Not so this guy.
And the thing that I like most
about hanging out with him was
I always remind him that his dad
fired me after half a day
at an American Place.
30 years ago, an American Place
was a landmark in the
history of the food
scene in America.
I was a mess.
I deserved to be fired one hour
after I went in the door.
It was a miracle I lasted
half a shift there.
MARC FORGIONE: I didn't even
know my dad was a real chef.
I just thought he was a guy who
went to work every day and
had a restaurant.
And I didn't think
anything of it.
American Place is one of those
restaurants that really
changed the way Americans eat.
My old man, people like Alice
Waters, Jonathan Waxman, all
these guys are really
visionaries.
When you're a teenager,
you find a summer job
to make some money.
I didn't know it at the time,
but my job to make some money
over the summer was working in
one of the best restaurants in
the country.
And by the time I was 18 or 19
years old, I know it sounds
crazy, I knew how to
make a consomme.
But I didn't know that
other people didn't
know how to do that.

Romanian: 
Marc Forgione, bucătar șef.
Mulţi cred că tipii care gătesc
la TV sunt bucătari de TV.
Nu şi tipul ăsta.
Şi cel mai mult îmi place
că taică-su m-a concediat după
jumate de zi de la An American Place,
acum treizeci de ai. Locul era
unul de referinţă în peisajul
culinar din America. Eu eram o epavă.
Meritam să fiu dat afară la
o oră după ce am intrat pe uşă. A fost
o minune că am rezistat jumătate de tură.
[LARRY FORGIONE, BUCĂTAR ŞI PROPRIETAR, AN AMERICAN PLACE]
Nici nu ştiam că taică-miu
e bucătar în toată regula.
Credeam că e un tip care merge la
muncă zilnic şi are un restaurant.
Nu mi-a trecut prin cap.
Da, An American Place era unul
din restaurantele alea
care au schimbat obiceiurile
culinare ale americanilor.
Bătrânul meu, oameni ca
Alice Waters, Jonathan Waxman,
oamenii ăştia au fost nişte
adevăraţi vizionari.
Când eşti adolescent, îţi găseşti
un job pe vară şi faci nişte bani.
Nu ştiam asta atunci, dar jobul
de vară din care făceam bani
era într-unul din cele mai bune
restaurante din ţară.
Până să împlinesc 18-19 ani...
Ştiu că sună nebunesc, dar
ştiam să prepar consomme,
dar nu ştiam că alţii habar
n-au să facă asta.

Romanian: 
Eram: „Nu ştii să pregăteşti cina,
omule? Mă ocup eu.”
Mâncarea de aici e
americană get-beget.
Sunt din New York, iar
America e ca un creuzet
pentru mine. Ideea e să
ne distrăm cu ceea ce facem.
Ştii, poţi merge oriunde
să cinezi.
Iubesc chestia asta. Ţi-am zis că
o să mă joc un pic cu simţurile tale.
Mai întâi, luaţi
lingura ceramică.
Se numeşte bumb Szechuan.
Îl bagi în gură şi îl plimbi,
nu-l înghiţi.
E un fel de buruiană,
îi activezi aroma în gură.
O să-ţi amorţească
gura un pic.
Apoi foloseşti lingura sashimi
şi bagi nişte mousse de avocado.
Şi inspiri aburul de
wasabi cu mentă.
Uau!
Dumnezeule!
Apoi mănânci restul de tartar,
kona kampachi cu un pic de avocado
şi sos wasabi proaspăt.
Mi-am supraîncărcat
simţurile.
E genial ca dracu.

English: 
It was just, you don't how
to make dinner, dude.
Like, I'll make dinner.
The food here in American
through and through.
America, to me, especially being
from New York, it's a
melting pot.
I like to have fun with
what we're doing.
You can go anywhere and
just have dinner.
I'm loving this.
I told you we were going
to mess with your
senses a little bit.
First, everybody take
the ceramic spoon.
This is called a Szechuan
button.
So place it in your
mouth and roll it
around with your tongue.
Don't swallow it.
It's like an herb.
You want to wake it
up in your mouth.
And your mouth is going to start
to tingle a little bit.
You're going to then follow it
with the sashimi spoon with
avocado mousse.
You're going to breathe in
a wasabi and mint cloud.
NIKI TURKINGTON: Wow.
MARC FORGIONE: Then you eat the
rest of the tartar, which
is a [INAUDIBLE] with
a little avocado and
fresh wasabi sauce.
ANDREW ZIMMERN: Full on
sensory overload.
Here's what's so fricking
brilliant about it.

English: 
You've got to be so spot on
perfect in terms of technique,
flavor, and how you pull that
off, because otherwise, people
are laughing at you.
MARC FORGIONE: The cloud thing
we've been doing for about
six, seven months now.
And when you see a whole
visual of it, it's not
something you see every
day in a restaurant.
ANDREW ZIMMERN: For me,
this is why I eat out.
If I want to take a simple piece
of fish and throw it on
the grill and put it over some
green vegetable with a little
bit of sauce that I made
in the pan, that's
not why I eat out.
That's how I cook at home.
I eat at a restaurant like this
because I'm curious about
what a chef can do within the
boundaries of the realm of
ingredients and techniques that
you're constrained with.
MARC FORGIONE: I also told you
I was going to mess with your
emotions and your sense of
childhood and all that stuff.
This is a fully-loaded
baked potato.
This is what I need you to
think about while you're
eating the next course.
ANDREW ZIMMERN: All of that
sparks a thought and a feeling
and creates a relationship
with the food.
I think that's the purview
of what great

Romanian: 
Trebuie să fii perfect în
ceea ce priveşte aromele
şi să vezi cum o scoţi la capăt.
Altfel, oamenii râd de tine.
Facem chestia cu aburul
de vreo şase-şapte luni.
Şi nu e o imagine pe care o
vezi zilnic într-un restaurant.
Eu, unul, de asta
mănânc în oraş.
Vreau să arunc niște peşte
pe grătar şi să-l pun pe
un pat de legume, cu
un pic de sos la tigaie...
Asta nu mănânc în oraș,
îmi fac singur acasă.
Mănânc la restaurant
pentru că sunt curios de
cum ar putea un bucătar
să depăseaşcă limitele
ingredientelor şi tehnicilor
care îl constrâng.
Ce! Te-am avertizat că o
să mă joc şi cu sentimentele
tale, cu amintirile din
copilărie şi toate cele.
Ăsta e un cartof copt bine.
Gândeşte-te la asta când
mănânci următorul fel.
Iubesc asta.
Iubesc asta.
Asta generează gânduri
şi emoţii şi
te face să relaţionezi
cu mâncarea.

English: 
restaurants should be.
MARC FORGIONE: So these are the
ravioli filled with creme
fraiche, a little parsley,
chives, red pepper flakes, a
little bit of lemon zest, a
touch of truffle oil, and some
raw shallots.
Now, this is a stock
that we actually
make with baked potatoes.
There you have what we like
to call baked potato.
I think emotionally everybody
has an idea or an attachment
or a flavor profile when
you think of a fully
loaded baked potato.
ANDREW ZIMMERN: Smell that.
What does it smell like?
It's a fully loaded
baked potato.
MARC FORGIONE: When you buy
into that creme fraiche
ravioli with the fried potato
and the bacon and the scallion
and the butter, all that stuff,
all of a sudden, you're
looking at a baked potato.
You're eating something that
tastes like a baked potato.
I'm sure it made you short
circuit a little bit.
ANDREW ZIMMERN: And it's
a very simple idea.
I just think it's brilliant.
When it's done right,
it's brilliant.
MARC FORGIONE: Anything else I
can get you, you let me know.

Romanian: 
Cam aşa ar trebui să fie
un restaurant grozav.
Astea sunt ravioli umplute
cu smântână,
pătrunjel, chives,
fulgi de ardei roşii,
nişte suc de lămâie, nişte ulei
de trufe şi nişte haşma crudă.
Asta e o supă pe care o
facem cu cartofi copţi.
Şi asta e ceea ce ne place
să numim un cartof copt.
Cred că fiecare simte un ataşament
sau i se declanşează o amintire
când se gândeşte la cartofi copţi.
Bagă nasul. A ce miroase?
A cartof copt cu de toate.
Când guşti din ravioli cu
smântână şi cartofi,
cu bacon, praz şi unt şi
toate cele, ai brusc în
faţă un cartof copt.
Mănânci ceva care are
gust de cartof copt.
Sunt sigur că ţi-a
produs un mic scurtcircuit.
E o idee simplă.
Dar mi se pare genială.
E genială când e
făcută bine.
Să-mi zici dacă-ţi
mai aduc ceva.
E minunat. Mulţumesc.

English: 
ANDREW ZIMMERN: Wrong car.
Fantastic--
people working out.
The nice thing about New
York City is that
restaurants are open late.
The nicer thing about New York
City is that chefs are
actually in their restaurants.
Jonathan and I have known each
other for a long time.
Jonathan Waxman belongs in that
generation of chefs who
helped define what American
cuisine is today.
He was at the forefront of
bringing in California farm
modernism into New York City
when he opened up Jams.
And what's incredible is that
Jonathan Waxman has been
inspirational and
relevant to two
generations of American chefs.
NIKI TURKINGTON: It's a
beautiful kitchen you have
here, Jonathan.
JONATHAN WAXMAN: No,
it's a dump.
NIKI TURKINGTON: I heard that
you're the chicken king.
He thought it was funny that he
was going to make chicken
from chicken king.

Romanian: 
Maşina greşită.
Fantastic. Oamenii
se antrenează.
[BARBUTO, WEST VILLAGE, NYC] Partea drăguţă la New York
e că restaurantele sunt deschise până
târziu. Partea şi mai mişto la New York
e că bucătarii sunt chiar
în restaurantele lor.
Jonathan şi cu mine ne cunoaştem
de foarte mult timp.
[JONATHAN WAXMAN, BUCĂTAR ŞI PROPRIETAR, BARBUTO] Jonathan Waxman vine dintr-o generaţie de bucătari
care a definit bucătăria
americană de astăzi.
Când a deschis Jams, a adus
moda californiană a fermelor
în New York.
Şi e incredibil ce model de
inspirație s-a dovedit a fi
pentru două generaţii de
bucătari americani.
Ai o bucătărie minunată,
Jonathan.
Nu, e o epavă.
Am auzit că eşti
regele puilor
I s-a părut amuzant să gătească
pui pentru regele puilor.

Romanian: 
Am decis că să fac nişte aripi
de pui pentru Jonathan.
E ca şi cum ai aduce cărbuni
în Newcastle...
Un om care şi-a construit cariera
pentru că prăjeşte puiul perfect.
Am vrut să gătesc reţeta asta
pentru că, din toate
reţetele tradiţionale chinezeşti
cu pui, asta e preferata mea.
E o reţetă chinezească veche
de mii de ani, din străbuni,
pe care am învăţat-o de la
un bucătar chinez din New York
care ţinea cursuri la Y
prin anii ’70 - ’80.
Când guşti din ăsta te gândeşti:
„Doamne, ştiu, e sosul
roşu al lui Mao.” E simplu.
Când am mers prima dată în China,
am rugat pe cineva să-l prepare,
am insistat să mă înveţe
cum se face.
Apoi am luat nişte ardei fabuloşi
de la ferma prietenului Yu
şi mi-am imaginat
că va fi fantastic.
Sunt mulţi oameni care vor să
deschidă restaurante

English: 
ANDREW ZIMMERN: I had decided
that I wanted to make Jonathan
the chicken wings.
You might as well bring
coals to Newcastle.
Famously, a man who's built a
career almost about roasting
the perfect chicken.
I wanted to cook you this dish
because, in the great
tradition of [INAUDIBLE]
Chinese chicken dishes,
this is my favorite.
It's a 1,000-year-old Chinese
grandmother recipe that I
learned from a Chinese chef in
New York who taught classes at
the Y in the late '70s,
early '80s.
When you eat this, you'll
taste it and go, oh,
my god I know this.
This is Chairman Mao's
red sauce.
And it's really easy.
But then when I went to China
for the first time and I had
someone make it, I insisted
on learning it from them.
And then I had those fabulous
chilis from
my friend Yu's farm.
And I was like, well, this
is going to be fantastic.
There are people right now that
are talking about doing
Chinese restaurants
and doing some of

English: 
those classical dishes.
ANDREW ZIMMERN: It's
very true.
ANDREW ZIMMERN: I don't think
there's anything more fun than
sitting around and shooting the
shit with guys who really
know what they're talking about
and telling stories and
engaging in the exchange
of ideas.
By the way, while we're waiting
for this, would you
please tell the story of your
dad and those dishes?
JONATHAN WAXMAN: My dad, who
was an intrepid diner, he
moved from the Bronx to
California because he knew the
weather was better
and the food was
better, which is true.
But the best thing was going to
this restaurant called Sun
Hun Yung, which is on Washington
Street in downtown
Chinatown in San Francisco.
And he refused to sit on the
ground floor with all the
geisha and all non-Chinese.

Romanian: 
chiezeşti şi să folosească
reţete tradiţionale.
Dar sunt puţini care ştiu
să facă asta.
Asta e problema.
Corect.
Maeştrii bucătari sunt...
Corect.
Sunt toţi bătrâni şi sunt
fani jocuri de noroc.
Vreau să spun...
E adevărat.
Cecilia Chiang obişnuia să spună...
Cei mai buni bucătari sunt
şi cei mai buni jucători.
Nu cred că e ceva mai distractiv
decât să pierzi vremea discutând
cu oameni care ştiu despre ce
vorbesc şi spun poveşti,
se angrenează în
schimburi de idei.
Cât aşteptăm, vrei să spui povestea
tatălui tău și reţetele alea?
Tata, care era un
gurmand cutezător,
s-a mutat din Bronx în California
pentru că vremea era mai prietenoasă
şi mâncarea mai bună.
Dar cea mai mişto chestie era
că putea merge la restaurantul
Sun Hyun Young, pe strada
Washington din Chinatown,
în San Francisco,
şi refuza să stea pe podea
cu toţi străinii.
La etajul trei erau numai chinezi,

English: 
The third floor was only
Chinese, only family, only
banquet-style.
And one of the dishes, I
remember when I was a little
kid, they brought me
this thing and it
was parchment chicken.
And it must have been chicken
thighs soaked in a marinade of
soy, ginger, whatever wrapped
inside parchment paper and
then deep fried in the
parchment paper.
And you eat it, and the oozing
sauce and the paper.
And you lick the paper.
And oh, my god, it's the
greatest thing in the world.
ANDREW ZIMMERN: I'm trying
some of this sauce.
I'm going in here.
JONATHAN WAXMAN: Go nuts.
ANDREW ZIMMERN: That's
the stuff.
But that is Chinese
grandmother food.
JONATHAN WAXMAN: And my father
just passed away.
And god bless him.
ANDREW ZIMMERN: Sorry
to hear that.
JONATHAN WAXMAN: Thank you.
He was his passion
to eat that well.
Cooking what you do reminds me
a little of my dad, honestly,
because my dad had this sort of
penchant for really spicy
things that have lots of acid,
onions, garlic, ginger,
Chinese spices.

Romanian: 
era o chestie de familie,
ca la un banchet.
Iar una din reţete, îmi amintesc,
era un fel de pui în pergament.
Probabil pulpe de pui,
marinate în soia, ghimbir,
învelit în hârtie de pergament
şi scăldat în ulei încins, cu tot
cu pergament. Şi îl mâncai cu
sosul ăla care mustea,
lingeai hârtia şi, dumnezeule, e cea
mai gustoasă chestie din lume.
Vreau să gust sosul, scuze.
Îmi bag nasul.
E ce trebuie.
Asta e mâncare chinezească
din străbuni.
Tata tocmai a murit,
să fie binecuvântat...
Îmi pare rău să aud!
Mulţumesc...
Avea o pasiune incredibilă
pentru mâncare...
Andrew, modul în care găteşti
îmi aminteşte de tata, sincer.
Tatei îi plăceau mult chestiile
foarte iuţi, cu mult acid,
ceapă, usturoi, ghimbir şi alte

Romanian: 
condimente chinezeşti.
E destul de mişto.
Mulţumesc.
Mulţumesc mult. Cu plăcere.
Asta e foarte, foarte drăguţ.
Odată a gătit nişte...
Asta-i mişto la mâncare!
Am vorbit cu oameni care mi-au
amintit de bunica în timp
ce găteau. E cea mai mişto
chestie în meseria noastră.
Poţi readuce la viaţă
amintiri de genul ăsta.
Primul meu stir-fry...
Aveam un wok acasă. În 1966,
maică-mea a văzut unul în
magazin şi l-a cumpărat.
A făcut un fel de chow mein
căreia eu îi spuneam
„pui ciuruit”. Încă gătesc asta,
e vechea reţetă chow mein a
mamei, cu multă ţelină,
şi na, ştii cum e...

English: 
It's kind of cool.
Thank you.
Thank you very much.
ANDREW ZIMMERN: You're
welcome.
That's really, really sweet.
JONATHAN WAXMAN: He
once cooked a--
ANDREW ZIMMERN: That's the
great thing about food,
though, because I had people
who reminded me of my
grandmother while they
were [INAUDIBLE].
It is the greatest thing in the
world about what we do is
that you can make a memory
like that come back.
My first stir fry, we had a
wok in our house in 1966.
When my mother finally saw one
in a store that she could get
one, because she made this thing
that was chow mein that
I called chicken a la gush.
I still make it.
It's my mother's old chow
mein recipe with a
lot of celery and--
