 
# Como siempre he soñado con todo lo que quise, 
# no lamento ver las nubes en los días grises. 
# Soy de aquellos que quisieron borrar de su pasado 
# la vergüenza de aquel niño que estaba enamorado. 
# Acertijo de sonrisas, un adiós y un hasta luego, 
# un mensaje en la botella lleva la marea dentro. 
# Sólo me queda el salitre pegado a mi cuerpo, 
# de cangrejos anda el juego y de pinzas ando suelto. 
# Si salto la ventana, no me puedo caer. 
# Al que vuela sin alas, no lo puedes vencer. 
 # Y se fue, como pescado en el mar.
# Y yo sentado en la arena, el viento que pega, 
 # la ola lo vuelve a llevar. 
 # Y se fue, como pescado en el mar.
# Y yo sentado en la arena, el viento que pega, 
 # la ola lo vuelve a llevar. 
 
# Caminante del momento, sendero del recuerdo, 
# aunque pude haber sido aquel loco que anda suelto. 
# De mentiras y verdades el mundo está lleno, 
# de aquel día en Formentera yo nunca me arrepiento. 
# Astronautas siderales, también de singulares, 
# abanico de lunares al son de mis cantares. 
# Salpicando en mis heridas y enfrente de la orilla, 
# tu recuerdo encantado sin ser mi pesadilla. 
# Si salto la ventana, no me puedo caer. 
# Al que vuela sin alas, no lo puedes vencer. 
 # Y se fue, como pescado en el mar.
# Y yo sentado en la arena, el viento que pega, 
 # la ola lo vuelve a llevar. 
 # Y se fue, como pescado en el mar.
# Y yo sentado en la arena, el viento que pega, 
 # la ola lo vuelve a llevar. 
# Lo vuelve a llevar, lo vuelve a llevar. 
# La olla que llega lo vuelve a llevar. 
 # Y se fue, como pescado en el mar.
# Y yo sentado en la arena, el viento que pega, 
 # la ola lo vuelve a llevar. 
 # Y se fue, como pescado en el mar.
# Y yo sentado en la arena, el viento que pega, 
 # la ola lo vuelve a llevar. 
 # Y se fue, como pescado en el mar.
# Y yo sentado en la arena, el viento que pega, 
 # la ola lo vuelve a llevar. 
# Lo vuelve a llevar, lo vuelve a llevar. 
# La olla que llega lo vuelve a llevar. # 
 
 (aplaudiments) 
La Pegatina! Nil Moliner, bona tarda. 
Moltíssimes gràcies. Benvinguts al "Tot es mou", 
celebrant els 16 anys de La Pegatina, amb aquest nou disc, 
 "Un secreto a voces", un disc doble,
amb moltes cançons que ja coneixíem, amb 3 cançons inèdites i un DVD. 
 Què inclou, el DVD? 
(Sierra) Inclou un documental de gent de la indústria 
 que explica com veu La Pegatina. 
És un documental menys personal del que vam fer fa uns anys, 
però estic molt content del resultat. 
Vosaltres sempre aneu molt lligats al contingut audiovisual, 
 els videoclips els treballeu molt. 
Per a vosaltres és un punt important? 
 Crec que sí. 
 En l'era en què som, 
tot el tema multimèdia i audiovisual és l'important. 
 També les xarxes socials. 
 Ara parlarem de les xarxes socials.
Però primer, em crida l'atenció que esteu celebrant un aniversari. 
 No són ni 15, ni 20, sinó 16 anys. 
 Sí. Ens agradava el número 16. 
 Era el moment, també, 
perquè hi ha molta gent que ens ha descobert arran de l'últim disc,
i volíem fer un resum de tota la discografia, 
i era una forma de fer aquest resum, que va a examen, eh? 
"Y se fue" és una de les cançons incloses dins del recopilatori. 
 I us acompanya en Nil. 
Nil, com és que vau escollir aquesta cançó? 
La vas escollir tu, o te la van proposar ells? 
(Moliner) Me la van proposar, i em vaig quedar bastant al·lucinat,
perquè La Pegatina sempre han sigut uns amics per mi, 
i m'han ajudat en el món de la música des que vaig començar.
Va ser un honor quan em van dir si volia fer "Y se fue", 
 que és tot un himne. 
Per tant, heu anat fent camins junts? 
Sí. Ens hem anat trobant, i ha estat increïble. 
M'han ajudat moltíssim a fer passos en la música, 
i és un plaer també coincidir amb ells a l'escenari, que és una festa.
La Pegatina vau iniciar un camí de fer les coses diferents: 
vau posar els vostres discos lliures a la pàgina web, 
 perquè la gent se'ls descarregués. 
També sou molt actius a les xarxes socials. 
Teniu la sensació d'haver marcat un camí 
que després han seguit altres artistes? 
 (Sierra) Creiem que sí. 
Quan vam començar era una època en què no hi havia diners, 
no sabíem res de la indústria musical. 
El que teníem era temps i ganes que la nostra música s'escoltés. 
I la forma, com que no hi havia discogràfica, 
era per les xarxes socials, amb mailing, 
 o tocant al carrer i a les places. 
I és un camí que han seguit moltes formacions. 
 Teniu la sensació de ser referents?
Sí, ho som, però això és guai, obrir camí a altres bandes 
i que a poc a poc la indústria catalana de la música 
es professionalitzés cada vegada més i sortís més gent. 
Avui tenim la sort que ens acompanyi en Nil, 
però potser a casa algú es pregunta on és l'Adrià. 
 El tenim mig fora de joc, oi? 
Està lesionat, fa un mes que està de baixa. 
Va caure durant un concert a Madrid fa un mes, i està en recuperació. 
Hem hagut de suspendre tota la gira de novembre, que era per Europa. 
 L'hem hagut de passar al març. 
O sigui, els concerts que havíeu de fer aquests dies 
 els heu passat al març del 2020. 
Exactament. Amb l'Adrià, al desembre, farem dos concerts. 
Un a Amsterdam, el 13 de desembre, un concert molt gran a l'AFAS Live,
 en una sala per 5.000 persones. 
I el cap d'any, farem un concert a Barcelona, al Biocap. 
Per tant, podrem entrar al 2020 amb la vostra música. 
 Exactament. 
L'Adrià ara està lesionat, però... quants concerts porteu? 
 Més de 1.200 concerts en 16 anys. 
 I és el primer incident. 
Sí, és la primera vegada que hem hagut de suspendre concerts.
I n'heu hagut de fer alguns on tu has hagut de cantar. 
Sí, a la gira per Mèxic, van ser 5 concerts, 
 i jo i el Roman vam estar cantant. 
Però ara, la gira de novembre no volíem fer-la sense ell. 
 Feu gires per Mèxic, Japó... 
El públic de Mèxic és bastant diferent del del Japó, oi? 
 Sí. 
El públic llatinoamericà ens mola moltíssim, 
 és com de canxa de futbol. 
I quan vam anar a Àsia hi vam trobar un xoc cultural. 
Vam anar a la Xina, el Japó, i el xoc cultural és bestial. 
Últimament estem anant moltíssim a Llatinoamèrica: 
Mèxic, Xile, Argentina, Equador, i n'estem molt contents. 
Aquests primers 16 anys de La Pegatina són només l'inici? 
 Com és el futur? 
 Doncs el futur de La Pegatina, 
ara toca fer els dos concerts de desembre, 
pararem un mes o dos de vacances, i estem gravant ja el nou disc. 
No sabem si sortirà abans o després de l'estiu, 
però sí que sabem que fins després de l'estiu no girarem per l'estat. 
16 anys són molts, i amb tants concerts i tant anar amunt i avall,
la convivència pot ser molt difícil, però vosaltres esteu en plena forma.
Quin és el secret per poder aguantar-vos 16 anys 
 amb aquest ritme? 
Bé, ser amics i, sobretot, lluitar per un somni comú. 
 Al final, 
el que volem és que La Pegatina arribi al màxim de llocs possibles,
viatjar junts, i viure aquesta experiència. 
 Aquest és el nostre secret. 
Vosaltres sempre heu explicat, també, 
que aquí no hi ha jerarquies, que tothom és igual, tothom fa de tot. 
 Això també és important? 
A nivell intern som com una petita empresa, 
cadascú té el seu departament i les seves responsabilitats. 
Crec que és una forma que tothom formi part del tot, del projecte, 
i és una forma que tothom tiri endavant. 
Celebrem el projecte, aquests 16 anys de La Pegatina, 
amb aquest disc doble, que inclou un documental. 
Us agraïm que hàgiu passat avui pel programa. 
Nil, moltes gràcies també per acompanyar-nos. 
