Transcriber: Ilze Garda
Reviewer: Kristaps Kadiķis
Tas stāsts, ko es šodien 
mēģināšu pastāstīt,
ir par Lielo hadronu paātrinātāju 
un par Higsa bozonu.
Pirms mēs sākam runāt par Higsa bozonu,
tomēr vajadzētu saprast, 
kas tad tas ir par aparātu,
ar kuru tas Higsa bozons ir noķerts,
kas tad ir Lielais hadronu paātrinātājs.
Šeit ir tāda bilde, 
aerofotogrāfija, kurā ir iezīmēts —
protams, tas ir mākslīgi iezīmēts aplis,
kur ir Lielais hadronu paātrinātājs.
Šeit acīmredzot ir valsts robežas.
Te ir viens stūrītis Šveices, 
otra daļa ir Francija,
tas nozīmē, ka patiesībā tas patiešām 
ir ļoti liels, starptautisks projekts.
Apkārtmērs šim te lielajam aplim ir 27 km,
tā ka tas ir tāds pavisam nopietns, 
liela izmēra aparāts.
Tad, kad tas tika būvēts,
viens no tā galvenajiem uzdevumiem 
bija meklēt Higsa bozonu.
Droši vien no šī projekta lieluma 
var saprast,
ka tas patiešām bija liels izaicinājums,
jo uzbūvēt šo te aparātu,
tas maksāja 
vairākus desmitus miljardu eiro.
Tātad mēs uztaisījām 
vienu eksperimentālu iekārtu,
mēs, Eiropas Fiziķu sabiedrība,
ieguldot šajā projektā 
vairākus desmitus miljardu eiro,
lai paskatītos, vai tas Higsa bozons 
tur ir vai viņa nav.
Arī darbināt šo aparātu 
maksā gana nopietni.
Gada budžets sākumā bija 
apmēram miljards eiro,
un elektrības rēķins šim te aparātam 
ir 290 miljoni eiro gadā,
kas, starp citu, ir 
lielāks elektrības rēķins
nekā visai Ženēvas pilsētai,
kas tur drusku tālāk ir, gadā.
Tas nozīmē, ka šis prieks 
maksā gana daudz.
Vietā tas ir ļoti skaistā —
es atvainojos, 
ka bildes nav ļoti kvalitatīvas,
jo tās ir fotogrāfētas ar to mobilo telefonu, 
kas tepat kaut kur stāv.
Bet vieta patiešām ir skaista,
jo šeit, īpaši labi te var redzēt, 
ir Monblāns.
Bilde ir ņemta no CERN ēdnīcas terasītes,
kur vasarā var ēst pusdienas.
Brīžiem arī tur dažādi skaisti koki zied.
Kāpēc ir šī bilde?
Patiesībā šī bilde ir interesanta.
Bilde ir par to, ka tas patiešām ir 
liels, starptautisks projekts,
kurā piedalās 85 valstis,
un katrs piedalās, 
kādas nu ir viņa iespēju robežas.
Ja lielās Eiropas valstis maksā
lielus daudzu miljonu maksājumus 
kopējā CERN budžetā,
tad tas ir Indijas ieguldījums.
Kā teica CERN direktors,
tas ir viss, ko varēja atļauties Indija,
bet pie CERN viesnīcas 
ir uzdāvināta šāda skaista statuja,
kas patiesībā to vidi padara krāšņāku
un uzturēšanās prieku tur palielina.
Tad, kad mēs esam CERN iekšā,
šis ir CERN kontroles centrs,
kas patiesībā izskatās
nemaz ne tik pompozs,
kā varētu šādam 
lielam projektam izskatīties.
Šeit ir apmēram viena ceturtā daļa 
no kontroles centra,
kur ir četri šādi apļi,
no kura katra kaut kāda daļa 
šī te paātrinātāja tiek kontrolēta.
Man nav pointera, tādēļ es
atļaušos staigāt pie tām bildēm.
Šeit var redzēt vienu no monitoriem, 
kur ir divi punkti.
Tie divi punktiņi 
patiesībā ir ļoti nozīmīgi.
Tie divi punktiņi saka:
„Šobrīd abi kūļi ir ieslēgti 
un pretējos virzienos kustas.”
Katrs no punktiņiem ir viens no 
protonu kūļiem, kas tur kustas.
Jā, starp citu, te kaut kur, iespējams, 
var redzēt ne pārāk labi sarkanu pogu.
Tā kā senos laikos 
šajā kontroles centrā ir sarkanā poga,
ar ko to visu var izslēgt,
kas patiesībā ir tāds arhaisks artefakts,
jo galvenā problēma, 
kontrolējot šo te sistēmu,
ir, ja kūlis sāk nepareizi kustēties, 
uztaisīt pietiekoši ātru elektroniku,
kas spēj noreaģēt,
jo normālas mikroshēmas 
strādā par daudz lēni,
lai kūli kontrolētu.
Tātad cerēt, ka kāds 
kādā avārijas situācijā
ar roku paspēs izslēgt to aparātu,
ir absolūti naivi,
bet nu kā kārtīgā iekārtā 
sarkanai pogai ir jābūt,
un sarkanā poga arī tur ir.
Ja mēs mēģinām paskatīties drusku, 
kas tam lācītim ir vēdērā,
tad šeit ir virs zemes 
27 kilometru apkārtmērā riņķis.
Viss tas, tā padarīšana ir 
apmēram 100 metru zem zemes.
Tā ir tāda nedaudz negaidīti...
nav horizontāli, bet nedaudz slīpi 
iet tas tunelis zem zemes,
tāpēc ka izrādās, 
ka ieži, tas cietais iezis
— tur dolomīts vai kas — 
ir slīpi tajā vietā,
un līdz ar to ir daudz vienkāršāk 
to aparātu nolikt slīpi,
un vienā galā ir 
aptuveni 100 metru zem zemes,
otrā galā ir 
kaut kādi 80 metri zem zemes.
Tāds ir slīpums, 
kur šis te lielais riņķis notiek.
Lielā riņķa iekšienē ir šāda te truba,
kurā tad tie kūļi skrien.
Truba izskatās tāda 
labi uztaisīta truba tunelī iekšā,
un šinī te trubā temperatūra tiek turēta 
zemāka nekā kosmiskajā vakuumā,
kur mēs sakām, nu kur ir ļoti auksts.
Tur, kosmosā — 
ja kāds iziet atklātā kosmosā,
tur ir patiešām auksts.
Šinī te tunelī temperatūra ir zemāka.
Tas maksā ļoti daudz, 
šeit rodas tie elektrības rēķini,
lai temperatūru tur tik zemu uzturētu.
Otrs — trubā iekšā ir ļoti augsts vakuums.
Ļoti augsts nozīmē, ka tur 
ir mazāk molekulas uz kubikmetru
nekā kosmiskajā vakuumā.
Tātad uz Mēness ir biezāka atmosfēra 
nekā šī te tuneļa iekšienē,
un tas viss ir 27 km garumā
šādā te temperatūrā, šādā vakuumā.
Ja jūs nolaižaties tur pazemē, 
tad tā sajūta ir tāda nedaudz sirreāla.
Viss, kas tur apakšā ir,
tie eletrodi, ar ko atdzīvina, 
ja kādam tur ir palicis slikti,
tātad uz šo brīdi šādi elektrodi 
tur zem zemes atrodas,
visur ir rakstīts, 
kāds šajā brīdī ir radiācijas līmenis,
jo tunelī iekšā var tikt 
pa šīm durvīm, kur sākas tunelis.
Aiz tām durvīm var tikt tikai tad, 
ja kūlis nestrādā
un daudzus mēnešus 
tas ir atstāts miera stāvoklī,
lai radiācija ir nokritusi.
Tas ir viens no iemesliem, 
kāpēc profilakses CERN ir ļoti ilgas.
Šī gada beigās 
tiek plānota kārtējā profilakse,
kas varētu ilgt apmēram gadu,
jo tas nozīmē, ka tātad temperatūra 
šajā tunelī būs jāsamazina,
spiediens jāpalielina,
jāsagaida, kamēr radiācija 
nokritusi mazākā līmenī,
nekā — mēs redzam šeit — tā šobrīd ir.
Un tad tanī tunelī varēs iet iekšā 
un profilaksi veikt.
Profilakse nav joka lieta.
Kā jūs esat vai neesat dzirdējuši,
gadus divus atpakaļ 
viens incidents ar CERN jau notika.
Vienā no šiem magnētiem
— un tajā aplī apkārt ir magnēti, 
kopsumā 9300 supravadoši magnēti —
vienā no magnētiem 
kontakts nebija perfekts,
un kūlis trāpīja sienā.
Rezultātā apmēram gadu CERN 
Lielais hadronu paātrinātājs bija jāaptur,
tā ka visa šī apkope ir gana sarežģīta.
Detektori, ar kuriem 
tiek daļiņas detektētas.
Šeit ir viens detektors.
Kā reiz Rolfs Hoiers jokoja,
viņš teica, ka šis ir 
Eiropas standarta izmēra cilvēks šeit,
lai jūs varētu redzēt apmēram mērogus.
Tātad šie visi ir detektori, 
kas tad, kad šeit pa vidu iet kūlis,
notiek kaut kādas 
elementārdaļiņu sadursmes,
rodas daudz sekundārās daļiņas,
[kas] uz visām pusēm lido,
tad ar šiem te visiem detektoriem 
tiek skatīts, kas īsti tur notiek.
Tas nozīmē, ka, lai to varētu izdarīt,
skaitļošanas jaudas 
ir vajadzīgas fantastiskas.
Šeit ir neliela daļa no datora, 
kas apkalpo visus šo te procesus,
līdz ar to datortehnoloģijas ir
CERN viens no absolūti tādiem 
izšķirošiem atslēgas punktiem,
lai tas viss varētu strādāt.
Viens no senajiem grieķiem teica, 
ka visa pamatā ir Apeirons.
Neviens nezina, kas ir Apeirons, 
līdz ar to izklausās ļoti gudri,
un var uzbūvēt skaistu teoriju par to,
kas tad ir visas pasaules uzbūves pamatā.
Bet, nu, tad mūsdienās mēs domājam, 
ka mēs apmēram saprotam,
kas ir visas pasaules pamatā — 
seši kvarki,
kurus tas kungs, 
kuru mēs tikko redzējām video,
Gells-Manns ir tas, kurš paredzēja, 
ka šādi kvarki eksistē,
un var teikt, ka šos te kvarkus izdomāja.
Tad ir sešas vieglas daļiņas,
starp kurām pazīstamākā ir elektrons,
bet pārējās varbūt ir vairāk eksotiskas.
Bet viņas ir tikai sešas,
un šobrīd mums ir pārliecība 
un fizikālas teorijas, kuras saka,
ka nevis mēs vairāk neesam atklājuši,
bet mums ir skaidri zināms, 
ka ir sešas un vairāk būt nevar,
un dažas daļiņas, 
kas nodrošina mijiedarbību,
sākot ar gravitācijas mijiedarbību,
ar elektromagnētisko mijiedarbību.
Ko nozīmē rasties Higsa bozonam
un kā mēs ieraugām, 
ka tas Higsa bozons ir radies?
Tas nav tik vienkārši, ka mēs ieraugām,
nu, redziet, tur tā daļiņa ir, 
tur tā dzīvo,
un Higsa bozonu esam ieraudzījuši.
Stāsts ir nedaudz komplicētāks 
kā daždien fizikā,
un stāsts ir par to,
ka šeit ir šie te divi protoni, 
kuru sastāvā ir kvarki,
kurus mēs šeit triecam kopā.
Lai mēs pateiktu, 
ka ir radies Higsa bozons,
mums ir jādara 
diezgan komplicēts eksperiments.
Tad, kad tas Higsa bozons ir radies,
mēs to tā arī ieraudzīt nevarēsim.
Mēs varam cerēt, 
ka tad, kad tas tur ir radies,
tas sabruks kaut kādās citās daļiņās,
un šo te sabrukšanas produktu 
mēs varēsim mēģināt ieraudzīt.
Jā, starp citu, šeit ir viens skaitlis, 
kuram ir vērts pievērst uzmanību.
99 komats, ar daudzām zīmēm aiz komata —
99,9999...% no gaismas ātruma,
kādu mēs spējam sasniegt, 
paātrinot protonus.
Mēs zinām, ka skolā mums droši vien 
ir iemācīts vai vismaz iestāstīts,
ka nekas nevar kustēties 
ar gaismas ātrumu, izņemot pati gaisma.
Jo tuvāk mēs pietuvojamies 
gaismas ātrumam,
jo ķermeņa masa kļūst lielāka.
Ja mēs gribam vēl paātrināt,
tas jau ir tik smags, 
ka neko izdarīt nevar.
Mēs redzam, ka šeit
mēs esam ļoti spēcīgi ar protoniem 
pietuvojušies gaismas ātrumam,
tātad pietuvojušies 
tai absolūtajai robežai,
kādu mēs varam sasniegt.
Bet, atgriežoties pie pamatstāsta,
ja tos protonus mēs šeit kopā triecam,
rodas kaut kādi sekundārie procesi.
Dabā tas izskatās apmēram sekojoši —
visi šie te treki jeb trajektorijas,
ko ir atstājušas daļiņas, kas tur parādās,
tāpēc mums ir vajadzīgs 
tas milzīgais detektors tur apkārt,
kas visas šīs te daļiņas spēj 
vienlaicīgi ieraudzīt, nodetektēt,
un tad vajag milzīgus datorresursus,
lai ar visu šo te zooloģiju, 
ja tā var teikt, ar to tiktu galā,
saprastu, kas ir kas, un konstatētu,
vai šī te bilde — tāda, kāda tā izskatās —
liecina par Higsa bozonu 
vai liecina par kaut ko citu.
Šeit ir viena bilde, kurā ir parādīti 
dažādi kanāli, dažādi daļiņu pāri.
Varbūt nav svarīgi, ko tas nozīmē, 
es tos vārdos nemaz nesaukšu.
Bet dažādi daļiņu pāri, 
kas vienlaicīgi var rasties,
sabrūkot Higsa bozonam,
pēc varbūtības, cik daudzi no 
Higsa bozoniem sabrūk pa šādām daļiņām,
cik no šādām, cik no šādām un tā tālāk.
Tātad tas viss ir vienlaicīgi jānoķer,
un tad mēs varam teikt, 
ka Higsa bozons tiešām ir notverts.
Ko nozīmē, ka mēs tās 
esam noķēruši, šīs te daļiņas,
un kurā brīdī mēs varam teikt, 
ka mēs ticam,
ka patiešām mēs esam 
droši noreģistrējuši šīs te daļiņas?
Droši vien daudzi no jums dzirdēja tad,
kad gāja runa par Higsa bozona detektēšanu
un izvairīgiem sākuma apgalvojumiem, 
ir tas noķerts vai ne...
Tas stāsts bija, ka mums ir jāsasniedz 
pieci sigma robežu,
bija tāds ļoti noslēpumains apgalvojums —
sasniegsim pieci sigma robežu,
tad ticēsim, ka Higsa daļiņa 
patiešām ir notverta.
Ko nozīmē šī te pieci sigma robeža?
Šeit ir ļoti tehniska bilde.
Ja tātad Higsa bozonu nebūtu,
signālam būtu jābūt šādam.
Uz šī te vieninieka robežas 
nekam šeit nav jābūt.
Tad mēs eksperimentā redzam, 
ka šeit signālā kaut kāds pīķītis parādās.
Pie tam mēs esam uzzīmējuši 2 sigma,
3 sigma, 4 sigma, 5 sigma,
tātad šāds pīķītis ir parādījies.
Mēs zinām, ja mēs 
kaut kādu signālu reģistrējam,
tas vienmēr ir raustīgs,
tur kaut kas trokšņo un tā tālāk.
Vai šis ir nejaušs troksnis 
vai tur patiešām ir apakšā signāls?
Ja mēs tā no ikdienas skatāmies 
un ja šāds pīķis tur ir,
ka tas ir nejaušs troknis, 
droši vien maz kāds ticēs,
nu, tā nejauši gadījās.
Bet fiziķi, it sevišķi fiziķi CERN, 
ir ļoti uzmanīgi ar šiem apgalvojumiem.
Viņi saka, ka šis te troksnis 
varbūt ir vēl tikai troksnis.
Tajā brīdī, kad mēs skatāmies 
dažādus sigma,
tātad tad, kad šāds te troksnis tur ir,
tad mēs īstenībā varam to 
tā ļoti skaisti un precīzi noklāt.
Ja mums tas troksnis parādās
ar amplitūdu 1 sigma,
tātad ir kaut kāds pīķītis.
Ja mums pārādās 1 sigma, 
ar aci mēs sakām,
ka, tur, protams, ir pīķītis, 
protams, ir signāls.
Izrādās, ka varbūtība, 
ka tur patiešām ir signāls, ir tikai 68%.
Kaut kādi 32%, ka varbūt 
tas tomēr ir nejaušs pīķītis
un patiesībā tur signāla nav.
Ja mums ir varbūtība 68%,
un ja mēs sakām, ka 68%, 
ka es paspēšu uz trolejbusu,
tad normāla varbūtība, var teikt, 
ka es paspēšu uz trolejbusu.
Bet ar elementārdaļiņām 
ir drusku sarežģītāk —
68% fiziķiem nepatika.
Ja tas būtu signāls 2 sigma,
tad 95%, ka signāls ir, 
5% — ka tas tomēr ir troksnis.
Bet tad, kad mēs esam aizgājuši
līdz 5 sigma,
mēs sakām, ka varbūtība, 
ka tā nav nejaušība,
ka tur patiešām ir signāls, ir 99,9937%.
Tātad kaut kādas 
tūkstošdaļas procentu varbūtības,
ka tas ir nejaušs troksnis, 
joprojām pastāv,
bet jebkurā gadījumā 
pie jebkurām sigmām pastāv...
Ak, es tur laikam kļūdījos,
jo 5 sigma ir šeit, 99,999943%.
Nu, tātad vienalga — 
ir ļoti, ļoti niecīga varbūtība,
ka šeit ir kaut kāda kļūda, 
ka patiesībā tas troksnis ir nejaušs.
Skaidrs, ka šeit mēs tā īsti 
vairs neviens neticam,
ka troksnis ir nejaušs troksnis, 
tad tas ir īsts signāls,
un tā ir vienkārši mūsu vienošanās, 
ka mēs gribam šādu drošību,
lai teiktu, ka Higsa bozons 
patiešām ir noķerts.
Lai gan, skatoties uz šiem cipariem,
es domāju, ka nevienam 
nevajadzētu būt šaubām,
ka Higsa bozons patiešām ir noķerts.
Jautājums, kas tad īsti ir Higsa bozons?
Droši vien, ka man ir grūti 
izdomāt kaut kādu piemēru,
ko jau daudzi citi nav dzirdējuši, 
stāstījuši un tā tālāk,
bet, nu, es vienu piemēru, 
lai ilustrētu, kas īsti ir Higsa bozons,
kāpēc tas visām daļiņām piešķir masu,
šeit paņēmu.
Piemērs ir...
Tiek apgalvots, ka tas ir patiess stāsts,
kas bija situācija, 
kad Margareta Tečere teica:
„Nu, tad pierādiet man, 
izstāstiet man, kas ir bozons!
Ja es sapratīšu, tad es likšu savu parakstu, 
ka CERN ir jāpiešķir nauda.
Ja jūs man neizstāstīsiet tā, ka es saprotu, 
CERN naudu nedabūs.”
Piemērs, kas tika piedāvāts Tečerei, 
ir sekojošs:
ir kaut kāda ballīte, kurā cilvēki ir,
un, ja ballītē ienāktu kāds, 
ko šie te klātesošie īpaši nepazīst,
tad viņš tā mierīgi izietu 
tam ļaužu pūlim cauri —
gana ātri, gana vienkārši,
nu, viņam būtu ļoti maza masa, 
nekas viņam netraucētu iziet cauri.
Bet, ja jūs, Tečeres kundze, ienāktu šeit,
tas izskatītos apmēram šādi.
Tātad jūsu masa 
momentā būtu milzīgi liela,
un jūs iziet tam tusiņam cauri 
nekādā veidā nevarēsiet.
Tas ir tas, kas notiek ar Higsa bozonu.
Šie te cilvēki visi ir Higsa lauks, 
kas sastāv no Higsa bozoniem,
un, ja Higsa bozoniem 
daļiņa liekas interesanta,
Higsa bozoni ar to daļiņu mijiedarbojas,
tie padara tās kustību ļoti apgrūtinātu,
un rezultātā mēs sakām,
ja kaut kas ļoti smagi kustas, 
tad tam ir liela masa.
Ja Higsa bozoniem tā daļiņa 
neliekas īpaši interesanta,
tie mijiedarbojas ļoti vāji.
Tajā situācijā tai daļiņai 
tiek piešķirta maza masa.
Šādā veidā viena no ilustrācijām, 
viens no veidiem,
kā populāri varētu izstāstīt, 
kas tad ir Higsa bozons
un kāpēc tam rodas masa.
Kāpēc bija šīs te 5 sigmas tik svarīgas?
Šeit ir Rolfs Hoiers, 
CERN šī brīža direktors.
Šeit ir preses konference,
kurā tika paziņots 
par Higsa bozona atklāšanu.
Kāpēc viņiem tik ilgi bija jāgaida?
Un joprojām, ja jūs paskatīsieties 
oficiālus paziņojumus no Hoiera,
viņš vienmēr teiks, 
ka mēs esam atklājuši Higsa tipa daļiņu
un visdrīzāk esam atklājuši 
Higsa tipa daļiņu.
Viņš joprojām ir ļoti uzmanīgs.
Pirmkārt, viņš grib būt pārliecināts, 
ka daļiņa patiešām ir atklāta,
bet, otrkārt, viņam ir 
stipri nepatīkama pieredze.
Kādus pāris gadus atpakaļ, pat mazāk — 
kādu gadu atpakaļ,
varbūt arī kāds no jums dzirdēja, 
ka ar CERN palīdzību,
no CERN pētot neitronu plūsmu 
uz vienu no Itālijas detektoriem,
bija konstatēts, ka neitrīno ātrums 
pārsniedz gaismas ātrumu.
Bija milzīgs satraukums,
jo kaut kas pārsniedz gaismas ātrumu, 
tas ir nopietni,
jo relativitātes teorija mums saka, 
ka daļiņa,
kas kustas ātrāk par gaismas ātrumu, 
kustas laikā atpakaļ.
Ja kaut kas kustas laikā atpakaļ, 
tad tas ir pavisam nopietni.
(Smiekli)
Kāpēc tas ir nopietni?
Absolūti viens nenopietns piemērs.
Ko nozīmē kustēties laikā atpakaļ? 
Kāpēc mums tas nepatīk?
Patiesībā tas var sagraut 
cēloņsakarības principu,
kas ir viens no principiem, 
no kuriem mēs tā īsti negribam atteikties.
Un tāds varbūt nedaudz eksotisks piemērs 
ir no viena Staņislava Lema romāna,
kur tas stāsts, tā epizode 
bija apmēram tāda,
ka viens no kosmosa kuģa lidotājiem,
tā drusku jau jūkot prātā, 
atnāk pie kuģa kapteiņa un saka:
„Klausieties, man ir skaidrs, 
ka esmu absolūtā šmucē iepinies.
Esmu iepinies cēloņsakarības cilpā.”
Uz ko komandas kapteinis prasa:
„Kur ir problēma? Kas tad ir noticis?”
Viņš saka: „Zini, es ilgi domāju 
un sapratu, ka esmu pats sev tēvs.”
(Smiekli)
Ja ir iespējama kustība laikā atpakaļ, 
tad šis ir iespējams gadījums.
Skaidrs, ka mēs tā nerunātu par fiziku,
tīri no normālas dzīves situācijas sakām, 
ka tas ir kaut kas neiespējams.
Tādēļ gaisma ātruma 
pārsniegšana bija lieta,
kas izsauca milzīgu satraukumu.
CERN katrs nevar, kā iedomājas, 
publicēt rezultātus, ja viņam ienāk prātā.
Ir CERN kvalitātes komisija,
kuru pats Hoiers vada.
Pēc daudzām pārbaudēm 
tiek dota vai nedota atļauja publicēt.
Šis rezultāts tika atļauts publikācijai.
Beigās izrādījās, ka visa nelaime bija 
GPS sistēmā, kas ņem precīzo laiku.
Lai noteiktu ātrumu, jāzina precīzi, 
kurā momentā detektors nostrādā.
GPS sistēmā bija slikts kontakts.
Šajā sliktajā kontaktā 
bija neliela nobīde laikā,
un rezultātā tātad bija šie te rezultāti, 
kas izrādījās nepareizi.
Tā kā šādu situāciju otrreiz 
CERN piedzīvot negribēja,
līdz ar to [šos] te 5 sigma 
tika domāts pārbaudīt stipri ilgi.
Nobeigumā — nu, labi, 
tātad Higsa daļiņu esam atklājuši.
Kā es teicu, man patiesībā liekas,
ka tas ir drusku tāds
neinteresants rezultāts.
Jo mēs ieguldījām 
dažus desmitus miljardu eiro,
teicām, ka teorija mums saka, 
ka tur jābūt Higsa daļiņai.
Dažus desmitus miljardu eiro
ieguldījām, ieraudzījām.
Jā, mēs teicām, ka tā tur ir. 
Jā, tā tur ir.
Liktos, vai tam bija jātērē 
šādas milzīgas naudas summas?
Pirmkārt, bija jātērē,
jo pārliecība, ka tā tur ir, nebija.
Tas pats Gells-Manns, 
ko redzējāt pirms mirkļa, teica,
ka visdrīzāk tur nebūs Higsa daļiņas,
ka teorija varbūt ir laba,
bet patiesībā tur ir jābūt 
vairākām Higsa daļiņām,
un tad kopīgi tās varētu tā darboties.
Tā ka rezultāts 
nebija triviāls, bet tomēr.
Jautājums, ko darīt tālāk?
Šis ir viens no 
neatrisinātajiem jautājumiem,
kad tika būvēts 
lielais hadronu paātrinātājs.
Tajā laikā šis jautājums 
bija neatrisināts.
Tagad tas ir atrisināts.
Kas paliek pāri? 
Kādi jautājumi vēl paliek?
Šeit ir minēti vismaz trīs jautājumi,
par kuriem joprojām mēs turpinām domāt.
Viens no tiem ir 
tumšā enerģija un tumšā masa.
Mēs tā, ikdienā skatoties uz pasauli, sakām,
ka patiesībā mēs esam stipri pārliecināti,
ka mēs to pasauli stipri labi saprotam.
Saprotam apmēram, kāda ir tā pasaule, 
kāda ir tā fizika, kurā mēs dzīvojam.
Jautājums, vai tā ir taisnība?
Šeit ir bilde, kura saka, 
ka mēs esam nedaudz augstprātīgi.
Ja mēs kaut kādā veidā nosveram visu
— es tagad neteikšu,
kā mēs to varam izdarīt,
bet mēs varam nosvērt visu, 
varam saprast, cik ir kopējās masas, —
tad mēs uztaisām inventārsarakstu.
Tas sver tik un tik,
tad, ko mēs zinām, no kā tā masa sastāv?
Inventārsarakstā
— tad, kad esam to pabeiguši —
ir šie te 4%.
Par šiem 4% mēs zinām, 
no kā Visums sastāv.
Tumšā matērija — 21%.
Kas tā tāda, nav mums nekādas nojausmas.
Vēl trakāk — tumšā enerģija ir 75%.
Nav ne mazākās nojausmas, kas tas tāds ir.
CERN paātrinātājs ir viens no tiem,
kas varētu pamazām ļaut 
atbildēt uz šiem te jautājumiem,
kas tad ir šie te 21% tumšā matērija,
kas nosaka, ka mēs redzam, 
ka galaktikas savstarpēji pievelkas,
tur tai masai ir jābūt, 
bet to masu neredzam.
Ar tumšo enerģiju ir vēl interesantāk.
Mēs vienmēr esam it kā zinājuši, 
ka Visums izplešas,
bet izplešas aizvien lēnāk,
jo tā enerģija, jauda izplesties pazūd.
Jo tas lielāks kļūst, 
jo grūtāk tam izplesties.
Tā bija 100% pārliecība, ka tā tas notiek.
Tagad, pēdējos 10 gadus apmēram, 
mēs pamērījām, kā tad ar to notiek.
Izrādās, ka jo tālāk, 
jo straujāk tas izplešas.
Tātad izplešas.
Nevis samazinās, bet taisni labāk — 
tas it kā sprāgst gaisā,
izplešas, tā kā strauji paātrinās.
Kas tam ir par iemeslu?
Tumšā enerģija.
Kas tā tāda, nav ne mazākās [nojausmas].
CERN varētu uz šiem jautājumiem atbildēt.
Otrs, uz ko CERN varētu atbildēt —
kāpēc Visums sastāv no matērijas 
un nav antimatērijas?
Visos procesos 
vienādi daudz rodas matērijas,
vienādi daudz — antimatērijas.
Kur antimatērija ir pazudusi?
Tad ir viens no 
CERN eksperimentiem, „Alfa”,
kura dalībnieki ir parasti 
ļoti apvainojušies un greizsirdīgi:
„Mums jau neviens uzmanību nepievērš tad,
kad mēs tur kaut kādus antiatomus 
mēģinām uzbūvēt.
Tur ir lielie kūļi, lielie paātrinātāji,
tiem dod naudu, un mēs tur tādi pabērni.”
Bet pabērni patiesībā ir 
labi iekārtojušies, kā jūs redzat.
Viens no eksperimentiem, 
kurā šī te antimatērija tiek pētīta.
Tad ir cerība, ka varētu tuvākajā laikā 
antiūdeņraža atomu uztaisīt
un mēģināt izpētīt, vai tas patiešām 
ir absolūti identisks ūdeņradim
vai tomēr kaut kādas nianses, 
atšķirības to īpašībās ir.
Tātad šie ir jautājumi,
uz kuriem mēs tā kā...
zinām jautājumus, 
uz kuriem gribam atrast atbildi.
Bet man liekas, ka fizikā
tā interesantākā daļa
nav vis atrast atbildes 
uz jautājumiem, kuriem mēs zinām,
bet nedaudz citi.
Šajā vasarā man bija iespēja 
piedalīties pasākumā.
Šeit ir četri Nobela laureāti 
un viens tiem pielīdzinātais,
kuram vajadzēja saņemt Nobela prēmiju, 
bet viņš nav saņēmis.
Viņi diskutēja, ko vajadzētu 
darīt fizikā nākotnē
un kā vajadzētu ar fiziku nodarboties.
Viena viņu stāsta daļa 
man bija stipri interesanta.
Kā normāli laboratorijā 
fiziķim vajadzētu darboties?
Ir, kā mēs redzējām, kaut kādi jautājumi,
uz kuriem ir jāmeklē atbildes.
Mēs zinām jautājumus, meklējam atbildes,
iespējams, ka tās atradīsim.
Bet esence bija, ka pusi laika 
varētu mēģināt uzdot jautājumus,
uz kuriem visiem atbildes it kā zināmas.
Teiksim, uzdot jautājumu —
es mēģinu izdomāt jautājumu, 
ko ir viegli noformulēt ne-fiziķiem.
Teiksim, mēs zinām gaismas īpašības 
un perfekti zinām, kādas tās ir.
Tas, ko mēs varētu taisīt eksperimentā —
pārbaudīt, vai tās tiešām tādas ir.
Es zinu, ka, ja es taisīšu eksperimentu, 
rezultātam jābūt tādam.
Neviena teorija man nesaka,
ka vajadzētu būt kaut kādām 
atkāpēm no šīs te teorijas.
Nav tādu teoriju.
Bet es tik un tā uztaisu eksperimentu,
paskatos — ir tā vai nav tā.
Izrādās, ka ir situācijas,
kad mēs konstatējām... 
vienmēr zinām, ka ir tā,
uztaisām eksperimentu, ļoti precīzu,
un pārbaudām, vai tā ir,
un izrādās, ka tā nemaz nav.
Līdz ar to uzdot jautājumus, 
uz kuriem, liekas, ir triviālas atbildes,
un ieraudzīt, ka atbilde
varbūt nav triviāla —
tas ir tas interesantākais fizikā,
nevis pārbaudīt teorijas, kuras saka,
ka tur ir Higsa bozons, paskatīsimies.
Teorijas saka, ka ir — 
paskatīsimies, vai tas tur patiešām ir.
Vai tāpat Lielais hadronu paātrinātājs 
ļauj šādus jautājumus uzdot?
Ļauj.
Tātad šobrīd kūļa enerģija, 
tos liekot kopā,
ko hadronu paātrinātājs ir sasniedzis,
ir 8 terra elektronvolti.
Tā projektētā jauda ir 14.
Tātad no 8 līdz 14 
ir vēl ļoti daudz resursi,
ko neviens nekad pasaulē 
pie šādām enerģijām
nav daļiņas triecis kopā.
Tātad tas, ko darīs CERN,
trieks daļiņas kopā pie šādām enerģijām.
Viņi to dara ļoti lēni.
Man bija iespēja būt tajā brīdī CERN,
kad no septiņiem pārgāja 
uz astoņiem terra elektronvoltiem.
Tas bija milzīgs pasākums,
pietiekoši daudz šampanieša 
tajā situācijā tika izdzerts,
bet, kā jūs redzat, 
iespējas dzert šampanieti
vēl ir diezgan daudz.
(Smiekli)
Mēģinājumi uzdot jautājumus,
uz kuriem neviens pat nenojauš 
kāda varētu būt atbilde,
ir diezgan daudz.
Ar to varbūt es varētu pabeigt.
Es ceru, ka šim stāstam 
ir laimīgas beigas.
Paldies!
(Aplausi)
