"Na početku je stvoren Univerzum.
To je razljutilo mnoge, i generalno se smatralo lošim potezom." - Daglas Adams
Dobro veče, ja sam Robert Kralvič.
Ne, ja sam Brajan Grin, i napraviću uvertiru za neke od ideja u programu o beskonačnim svetovima
o kojima ćemo razgovarati ovde večeras.
Jedan od načina da se uokviri diskusija je da se prepozna činjenica
da je tokom poslednjih nekoliko vekova naše razumevanje univerzuma ozbiljno povećano
i to u ogromnim skokovima.
Program festivala je u poslednjih nekoliko dana pokrio minijaturni deo ogromnih saznanja
koja smo imali sreće da postignemo.
Ali postoji jedna neočekivana implikacija saznanja koja smo postigli
a to je da smo podvrgnuti nekoj vrsti nazadovanja.
Naša vrsta je na neki način posledično prošla kroz niz ražalovanja kroz razne vrste naših otkrića.
Razmislite o tome: pre mnogo vremena smo mislili da je Zemlja centar univerzuma.
a onda su se pojavili ljudi kao što je Kopernik ili Galilej koji su prepoznali
da se Zemlja okreće oko Sunca, a onda smo mislili da je Sunce centar univerzuma
a zatim smo shvatili da je Sunce jedna među stotinama milijardi zvezda u našoj galaksiji.
Zatim su se pojavili Habl i drugi, i shvatili da je čak naša galaksija
samo jedna od mnogo, mnogo galaksija.
Ono o čemu ćemo govoriti ovde večeras
je možda još jedan korak u procesu nazadovanja od ideje da smo u centru.
A to je ideja da naš univerzum možda nije jedini univerzum.
Možda postoji mnogo univerzuma, a da mi smo samo jedan od njih.
Sliku koju bismo mogli zamisliti je da je univerzum ogromna kosmička kupka sa mehurićima
pri čemu su svi mehurići različiti univerzumi.
Naš univerzum je onda jedan mehurić u toj celini.
Ono što želim da uradim u sledećih nekoliko minuta ove preambule
je da vam stvorim osećaj osnovnih ideja koje vode ka toj predstavi
a zatim ćemo preći na raspravu gde ćemo detaljnije istražiti te ideje.
Ključna fizika koja stoji iza svega ovoga je fizika gravitacije.
Počnimo odatle.
Gravitacija koju svi poznajemo - Njutn nam je predstavio
način na koji treba da mislimo o njoj još u 17. veku.
U suštini, on je napravio zanimljivu formulu, jednačinu
koja nam govori da bilo koje telo u univerzumu privlači bilo koje drugo telo silom, silom gravitacije
a koja zavisi od dve stvari: veličine, mase tela i od njihove međusobne razdaljine u prostoru.
Vrlo jednostavna jednačina kojom i danas učimo srednjoškolce
stotinama godina kasnije, i još uvek koristimo tu istu jednačinu
kada pokušavamo da lansiramo svemirske letilice kako bi sletele na Mesec
ili se susrele sa drugim astrofizičkim telima.
Dakle to je vrlo moćan metod razmišljanja o gravitaciji.
Ipak, Albert Ajnštajn je shvatio u ranom 20. veku da nešto bitno nedostaje
u Njutnovoj viziji gravitacije.
A to je da je Njutn napisao formulu koja opisuje silu privlačenja između dva tela,
ali nikada nije objasnio način na koji ta tela vrše tu silu privlačenja,
kako vrše to međusobno gravitaciono privlačenje.
I Ajnštajn je duboko želeo da razume mehanizam na osnovu kog gravitacija radi.
I prema čuvenoj priči, krenuo je na put otkrivanja tog mehanizma u osnovi sile gravitacije
tako što se obratio Njutnovom delu Principia - knjizi koja ima sve rezultate matematike i fizike
koje je Njutn otkrio za života i koju je trebalo da pročitate za večerašnju diskusiju, znate o čemu se radi.
Zapravo bio sam pomalo iznenađen kada sam pročitao u brošuri da je knjigu trebalo pročitati na originalnom latinskom.
Ja nisam to nikad uradio, ali vi ste svi korak ispred mene.
Dakle, Ajnštajn otvori knjigu, pogleda pod slovo G, pronađe "Zakon gravitacije",
iščita još malo, potraži podnaslov pod slovom M - "Mehanizam po kom deluje gravitacija".
I tu pronađe nešto iznenađujuće, jer Njutn u principu kaže: "Ne znam kako gravitacija radi."
"Mogu da napišem jednačinu koja opisuje njenu snagu, ali kako to izvodi - to ne znam."
Zapravo, njegove reči su bile; "Odgovor na to važno pitanje - mehanizmi po kojima radi gravitacija - ostavljam čitaocu na razmatranje".
Većina čitalaca će to pročitati i nastaviti da čita.
Ajnštajn je bio drugačiji, i proveo je deset dugih godina pokušavajući da razume kako radi gravitacija.
I najzad, do 1915. godine je došao do odgovora u teoriji koja se zove opšta teorija relativnosti.
A odgovor je suptilan i prelep. Postoji brz način shvatanja o tome šta je otkrio,
a to je prosto ovo:
Ajnštajn je rekao da ako je Sunce ovde i Zemlja tamo i između je u suštini prazan prostor,
sila gravitacija onda mora biti na neki način posredovana praznim prostorom.
Prostor sam po sebi mora nekako biti taj mehanizam pomoću kog gravitacija vrši uticaj.
A način na koji treba razmišljati o tome je prvo, pokazaću vam vizuelizaciju za minut, je da zaboravite na sekund gravitaciju,
koristite analogiju koju fizičari obožavaju.
Zamislite da imate gumeni čaršav zategnut ispred vas. Uzmete kliker i zakotrljate ga po površini.
Ići će po pravoj liniji - lako je zamisliti.
Ako sada uzmem težak predmet i stavim ga posred čaršava, čaršav će se iskriviti.
Ako sada zakotrljam kliker, neće ići po pravoj liniji, već će se kotrljati po krivoj trajektoriji,
kotrljajući se po krivoj površini gumenog čaršava.
Ajnštajn je rekao: "Tu jednostavnu ideju primenite na univerzum". Umesto gumenog čaršava - na tkaninu prostora.
Tačnije, tkaninu prostora i vremena svuda oko nas.
I još je rekao da kada je telo u prostoru, čini da se prostor krivi i na taj način utiče na kretanje drugih tela,
na sličan način na koji iskrivljeni čaršav od gume utiče na kretanje klikera.
Da bismo stekli sliku kako bi to izgledalo,
Zamislimo tkaninu prostora kao rešetkastu oblast. Ovo je sada trodimenzionalni prostor, sa čime je teže vizuelno raditi
i zato ćemo preći na dvodimenzionalni analog koji prikazuje sve ideje.
I vidite, prostor je ravan kad je prazan
ali kada se pojavi Sunce, tkanina se krivi.
Slično tome, ako gledate prostor u blizini Zemlje, tkanina se krivi oko nje.
Obratite pažnju na Mesec, jer je ovo glavna tačka.
Mesec se drži u orbiti jer se kotrlja po dolini u iskrivljenoj sredini koju Zemlja stvara.
To je sredstvo komunikacije gravitacije, to je  mehanizam delovanja gravitacione sile.
Ako se udaljimo, videćemo da se i Zemlja drži u orbiti jer se i ona kotrlja po iskrivljenom delu tkanine prostora
koji stvara Sunce.
To je, prema Ajnštajnu, način na koji deluje gravitacija.
Ovu teoriju je napisao između 1915. i 1916.
Ubrzo potom su ljudi širom sveta počeli duboko da razmišljaju o ovoj opštoj teoriji relativnosti i ovim idejama,
i naročito, ovaj zanimljivi fizičar, belgijski sveštenik - sveštenik koji je i fizičar,
koji je došao do Ajnštajnovog rada i odlučio da primeni njegove ideje ne na Sunce i Zemlju,
već na ceo univerzum.
I kada je primenio Ajnštajnove ideje na ceo univerzum, naišao je na nešto vrlo zanimljivo.
Otkrio je da bi tkanina prostora trebalo da se ili širi ili sužava. Nije moguće da je statična.
Dakle predvideo je da jedno od rešenja može biti da univerzum možda raste kroz vreme, širi se.
Predstavio je svoju ideju Ajnštajnu, i Ajnštajn mu je rekao:
"Matematika Vam je u redu, ali fizika Vam je gnusna".
A na šta je zapravio mislio je da je već prošao kroz to. Bio je jedan raniji fizičar, Aleksandar Fridman
koji strašno liči na mog računovođu pred prijavu poreza.
I Fridman je već bio otkrio ovu ideju o univerzumu koji se širi i ispričao Ajnštajnu,
Ajnštajn je prvo pomislio da je Fridman napravio matematičku grešku, čak je to izjavio u javnosti.
Fridman ga je ubedio da matematičke greške nema.
Zato kada je Lemetre predstavio istu ideju Ajnštajn je rekao:
"Da, da, matematika Vam je tačna, ali Vaše tumačenje da se univerzum širi je prosto besmisleno.
Pogledajte nebo, univerzum se očito ne širi."
Dakle, Ajnštajnu je u sopstvenoj glavi bilo jasno kako bi univerzum trebalo da se ponaša.
Zapravo, bio je toliko siguran, da se vratio matematici opšte relativnosti i podesio je kako bi se otarasio mogućnosti
da se univerzum širi.
Ono što je usledilo je predivno: 1929, ovaj gospodin, Edvin Habl, astronom rođen u Americi, obrazovan na Oksfordu,
proučavao je kretanje raznih tela, galaksija, koristeći ovaj teleskop od 250cm u opservatorijumu na planini Vilson,
i otkrio da se daleke galaksije zapravo udaljavaju.
I da se udaljavaju po određenoj mustri koja je u skladu sa tekstilom prostora koji se širi.
Kao da su galaksije zašivene na tkaninu prostora, i kako se tkanina širi,
galaksije se udaljavaju jedna od druge, univerzum se širi.
To je doprinelo razvoju onoga što nazivamo Velikim praskom.
Ideje da je univerzum započeo kao malen i zatim povećao.
Slikovno bi to ovako izgledalo: zamislite da je univerzum započet kao vrlo malen, gust, vreo grumen,
a zatim se širi. Prostor se širi, a kako se prostor širi, vrela praiskonska plazma se hladi.
Kako se stvari šire one se i hlade, a kako je započelo hlađenje, strukture su mogle da počnu da se sjedinjuju,
strukture koje će napokon stvoriti galaksije i zvezde unutar galaksija, i koje će stvoriti stvari koje možete videti
na lepom, mračnom, vedrom noćnom nebu.
Dakle ovo je slika koja je napokon izrasla iz ovakvog načina razmišljanja o gravitaciji i načina na koji univerzum evoluira tokom vremena.
Ne želim da stvorim utisak da su svi odmah poverovali u ovaj način viđenja univerzuma.
Definitivno je postojala potreba da se pronađu drugi eksperimenti, druga otkrića koja bi ubedila ljude
da je ovo pravi način razmišljanja o poreklu i evoluciji univerzuma.
I jedan čovek, Džordž Gamov, je imao naročito važnu ulogu u ovome.
Džordž Gamov je bio zanimljiv lik. Visok preko 190cm, harizmatičan ruski fizičar
koji je bio brzog uma i voleo zabavu koliko je bio vredan.
On i njegova žena su pokušali da pobegnu iz Sovjetskog Saveza na vrlo zanimljiv način.
Napunili su kajak samo rakijom i finom čokoladom i krenuli na put preko Crnog mora.
36 sati nakon što su krenuli su ih pronašle vlasti kako plutaju u kajaku.
Imali su sreće što su poneli samo alkohol i čokoladu
jer je to podržalo priču da su samo izašli na popodnevno veslanje, a ne da su zapravo pokušali da izbegnu.
Ipak, nekoliko godina kasnije Gamov je uspeo i prošavši ispod gvozdene zavese došao u Ameriku,
i počeo da misli o kosmologiji i Ajnštajnovim idejama, i došao do sledeće jednostavne ideje:
ako je univerzum započeo kao vrlo mali i vreo i zatim se proširio - kada se stvari šire one se hlade.
To znači da bi trebalo da postoji nešto zaostale toplote danas u prostoru svuda oko nas, koja je preostala od Velikog praska.
I rekao je da treba da pogledamo u svemir i pronađemo tu rezidualnu toplotu, te zaostale fotone jer će to podržati sliku
da je univerzum počeo kao malen i vreo.
Taj rad je divan, izdao ga je, ali nije mogao nikoga da ubedi da zapravo potraži tu radijaciju, toplotu zaostalu nakon Velikog praska.
Jedan od razloga je to što su naučnici mahom bili fokusirani na kvantnu mehaniku
i druge aspekte fizike, a ne na kosmologiju u tom trenutku.
A drugi razlog zašto ljudi nisu skočili da ovo prouče je delom to što je Gamov imao reputaciju šaljivdžije.
Jednom je pisao rad sa svojim studentom koji je odigrao vitalnu ulogu u prepoznavanju
toga da bi trebalo da postoji toplota zaostala od Velikog praska.
Student se zvao Ralf Alfer.
I Gamov je zatim ubedio ovog čoveka sa leve strane slike, Hansa Betea, da stavi svoje ime na rad
samo da bi autori bili Alfer-Bete-Gamov.
To zapravo može da prođe za fizičarsku šalu jer standardi nisu preterano visoki.
Ali to je ostavilo utisak na ljude da ga ne treba shvatiti onoliko ozbiljno koliko njegov rad zaslužuje.
I zato rad koji je napisao sa Alferom i Robertom Hermonom je suštinski umro.
Niko ga nije ispratio.
Nekoliko godina kasnije, jer u fizici će velike ideje na kraju biti ponovo otkrivene
ako niko ne nastavi u vreme kada su stvorene,
ova dvojica, Robert Diki na Prinstonu i Džim Pibls, došli su do iste ideje -
- da bi trebalo da postoji rezidualna toplota od Velikog praska. Prošli su kroz sličnu računicu.
Oni su bili zanimljiv par jer je Diki bio veliki eksperimentalista.
Oni su počeli da prave opremu kako bi pokušali da nađu tu toplotu preostalu od Velikog praska.
Usred svog rada su dobili telefonski poziv od ovih momaka, Arna Penzijasa i Roberta Vilsona,
telefonski poziv koji je možda najčuveniji poziv u istoriji kosmologije.
Pretpostavljam da to i nije tako impresivno. Pomalo kao da si najmršaviji klinac na treningu za debeljuce, ili tako nešto.
Ali ovo jeste bio neverovatno važan trenutak, jer ova dvojica koji su bili oko 30 milja daleko od Prinstona
radeći u Bel Labs i koristeći tu antenu koju vidite iza njih na fotografiji,
pokupili su zvuk, šištanje, kog su pokušali da se otarase svim sredstvima, čistili opremu i nisu uspeli da ga se reše.
Najzad su zaključili da to šištanje mora biti toplota, radijacija zaostala od Velikog praska.
Zato su pozvali Dikija i rekli mu šta su našli. Diki je spustio slušalicu i rekao: "Prešišali su nas".
Ovi momci su to pronašli i zaista, dobili su Nobelovu nagradu za ovo otkriće.
Dakle, ova potvrda ideje Velikog praska je bio spektakularan trenutak,
ali je bila i prekretnica, jer je to bio trenutak kada je kosmologija ušla u oblast kvantitativne nauke.
Jer njihova zapažanja kao zapažanja drugih posle njih, a dogodila se i druga Nobelova nagrada dodeljena
Mathersu i Smutu za ova zapažanja, pokrenula su način za testiranje ovih ideja.
Ono što sada želim je da vam pokažem graf, teoretsku krivu. Nije važno ako ne razumete tačno šta ona znači.
Ona nam pokazuje količinu toplote na svakoj pojedinačnoj frekvenciji,
broj fotona na svakoj frekvenciji, koja bi trebalo da bude svuda oko nas,  zaostala od Velikog praska.
A zatim ću vam pokazati podatke merenja.
Ako pogledate grafikon, kriva će krenuti sa leve strane na gore i desno. Ovo je teorija, ovo kaže teorija Velikog praska.
A sada ćemo videti šta kažu eksperimentalna zapažanja. Biće prikazana crvenim tačkama.
Primetićete da su crvene tačke postavljene tačno duž linije krive.
Vrlo impresivno poklapanje između teorije i eksperimenta dozvoljava ljudima da veruju da je ovo
pravi način sagledavanja univerzuma.
Ovo je super, ali i dalje postoje neki nerešeni problemi.
I o nekim od tih problema ćemo govoriti za koji trenutak kada diskusija započne,
ali kada ljudi pogledaju izbliza teoriju Velikog praska vide da ona objašnjava način na koji je univerzum evoluirao
nakon što je počeo da se širi na spolja,
ali ne govori šta je pokrenulo širenje.
Ona, takoreći, izostavlja sam prasak.
To pokreće pitanje šta je prasak u Velikom prasku i teško je reći šta bi to moglo da bude.
Obično gravitacija uvlači stvari ka unutra, te šta bi onda bilo to guranje ka spolja
koje bi pokrenulo univerzum ka širenju.
Ima puno ideja u vezi sa ovim, neke ubedljivije nego druge.
Ali tu su i ova dva momka: Alan Gut i Andre Linde, takođe Pol Stajnhart na Prinstonu i Adreas Albreht,
koji su zapravo našli odgovor za koji danas verujemo da jeste verovatno ono što se dogodilo.
I upoznaćete ovu dvojicu momaka za koji trenutak.
Ali ono što želim da zaključite iz ovog slajda, a utisak je pojačan uvođenjem Fridmana u njega,
je da su moderni kosmolozi stvarno srećni!
Ali šta su ovi momci pronašli? Oni su otkrili sledeće:
kada se vratimo na Ajnštajna, a to zaista pada na pamet samo po sebi,
gravitacija, prema Ajnštajnu, nije samo privlačna sila.
Njutn je mislio da je u pitanju samo privlačna sila koja povlači stvari ka sebi.
Ovi momci misle, pojačavajući Ajnštajnovo zapažanje, da ako postoji nekakva energija koja prožima prostor,
reč polje se može pojaviti kasnije u razgovoru,
dakle ako postoji neka energija, polje koje prožima prostor,
ona može stvoriti odbojnu gravitaciju.
Gravitaciju koja gura napolje, koja može da učini da se univerzum, u nekom smislu, razleti
da se rastavi, da da prasak Velikom prasku.
Slika do koje dođete u polju koje se naziva inflatorna kosmologija, o kome ćemo razgovarati za koji momenat,
je da postoji majušni grumen, to je ova mala sjajna oblast sa leve strane,
majušni grumen prostora postane prepun energije, i pokrene neverovatno izguravanje na spolja,
što prouzrokuje da se univerzum raširi i nastavi sa širenjem, čega smo danas svedoci.
To je inflatorna kosmologija.
Ono što ovde želim da dozovem, jer ključna stvar koju se nadam da ćete večeras poneti kući sa sobom
je da kosmologija nije gomila teorijskih ideja koje ljudi prosto postave
pa se nadaju da su tačne ili netačne.
Ona je postala kvantitativna nauka.
Najkvantitativniji način da razumemo, da ubedimo sebe da je ovo istina, dolazi od razumevanja
toplote preostale od Velikog praska, u sledećem smislu:
kada je univerzum vrlo majušan, dešava se jedna osobina kvantne fizike - ne morate mnogo da znate o kvantnoj fizici,
ali kvantna fizika kaže da uvek postoji određena količina neodređenosti, određena količina fluktuirajućeg ponašanja koje se dešava,
a ovde se to dešava na krajnjoj levoj strani slike kada je univerzum vrlo mali.
Ali kada se univerzum raširi, tremori kvantne mehanike se rašire.
A kada se rašire, uzrokuju tople tačke i hladne tačke na nebu.
Majušne temperaturne razlike, ne velike, u hiljaditom delu na primer,
ali ove majušne razlike u temperaturi se u principu mogu izmeriti.
I ako pogledate zelene i žute delove, oni ukazuju na temperaturne razlike.
Ovde je to prikazano plavom i crvenom bojom, ali je ista stvar.
To su tople tačke i hladne tačke, generisane kvantnim kolebanjima u ranom univerzumu.
I ideja je da, ako imate uređaj, kao što je ovaj satelit sa desne strane, on može da meri tople i hladne tačke,
jer stvetlost putuje do satelita, onda ćete pronaći ono što ću vam pokazati u poslednjem ubedljivom podatku.
Ovo je teorijska kriva, stvorena u kvantnoj fizici i inflatornoj kosmologiji.
A ovo su podaci. A ja ću se povući i pustiti ih.
E sad. Ovo su podaci
koji su postavljeni pre 13,5 milijardi godina.
Ovu krivu smo generisali mi, ljudska bića, 13,5 milijardi godina kasnije
i podaci i kriva se poklapaju do fantastične preciznosti.
Kada biste me pitali koja je najlepša slika koju je stvorila naša civilizacija,
da, neke stvari padaju na pamet kao što su "Zvezdano nebo", "Mona Liza".
Za mene bi se ovo kvalifikovalo među njima.
Ova slika je toliko spektakularna, ovo slaganje između teorije i eksperimenta.
Poslednja stvar na koju želim da ukažem pre nego što završim, a koja je spaja sa ovim programom, je ovo:
pronalazači ove inflatorne kosmologije shvatili su nekoliko godina nakon prvog otkrića nešto vrlo zanimljivo.
Ovakav inflatorni prasak vrlo verovatno nije jedinstveni događaj.
Može biti mnogo ovakvih inflatornih eksplozija.
Zapravo, slika koju volim da imam u glavi je kao veliki komad švajcarskog sira.
I ako je švajcarski sir, onaj sirasti deo sira, energija koja prožima prostor,
ideja je da se sir širi, ali da na različitim mestima energija se rasipa i stvara male otvore,
male mehure koji rastu tokom vremena, i svi mehuri u siru su različiti univerzumi.
I naš univerzum je jedan od tih mehura.
To je način na koji mnogo mnogo univerzuma proizilazi iz inflatorne kosmologije.
Pokazaću vam kako to izgleda. Poslednja vizuelizacija.
Videćete kako se pojavljuje magloviti entitet sličan gasu, koji će biti kao sir koji sam opisao.
To je ta energija, polje koje prožima prostor. I evo ulazi u vidokrug.
Univerzum se širi, što stvara odbojnu gravitaciju koja gurajući razdvaja sve.
Ali na različitim mestima se otvaraju džepovi, regioni gde je energija oslabljena
i pretvara se u običnije čestice materije i radijacije.
I svi ovi otvori na slici bi bili različiti univerzumi stvoreni u ovom ogromnom telu koje se širi.
Ovo nazivamo multiverzumom.
Kada bismo ušli u jedan od njih, izgledalo bi kao da smo prodrli u običan univerzum, kao što je naš.
I evo našeg univerzuma. Samo jedan od mehura u siru.
Činjenica da je mehur ga čini malim spolja, ali nije ogroman ni iznutra - nešto o čemu možemo da razgovaramo na panel diskusiji.
Kao što vidite, imamo galaksije na sve strane i ovo može biti naš univerzum.
I ako izađemo da bismo videli šta se nalazi u nekom drugom mehuru, zakrivudajmo okolo i fokusirajmo se na jedan,
ako odemo u drugi mehur, svet i fizika mogu biti malo drugačiji.
Njegove osobine ne moraju biti identične našim.
Dakle svi ovi svetovi, svi ovi različiti univerzumi bi bili tamo negde, ugrađeni u ovo brzošireće, gasovito carstvo
a naš univerzum prosto jedan mehur među mnogim.
Ako je ova slika univerzuma tačna i kada bismo mogli da sagledamo multiverzum sa najšire tačke,
ideja je da bismo mogli da vidimo ogroman asortiman svetova gde se različiti grumenovi stvarnosti odigravaju
svet po svet dok evoluiraju i menjaju se, dok idu napred i nazad, povećavaju se.
Univerzum bi u nekom smislu bio ogroman asortiman mehurića gde je naš univerzum samo jedan melodičan takt
u bogatoj kosmičkoj partituri.
Kler Čejs na flauti, Rebeka Heler na fagotu, Erik Lejem na flauti i Džošua Ruben na klarinetu. Hvala.
Ja sam Robert Kralvič, gorepomenuti, i želim prvo da ponovo namestim pozornicu,
jer kad Brajan radi takve stvari, radi ih toliko dobro da ste svi u fazonu: "A, da!".
Ali želim da budem pažljiv ovde. Jer do skoro ste mnogi od vas koji sedite ovde, kao i ja, mislili
da univerzum znači sve što postoji, sve što možeš zamisliti.
I da pošto univerzum jeste sve, onda mora da postoji samo jedno sve.
I zato je većina nas bila savršeno zadovoljna idejom da postoji samo jedan univerzum.
I onda se pojavi ovaj tip sa svojim slikama i svim tim, i drugi ljudi koje ćete upoznati.
Vrlo vrlo pametni ljudi, moram reći, će sedeti na ovoj bini, a koji veruju da ne postoji samo jedan,
već, začudo kao što ste čuli, mnogo univerzuma, i zato njihov univerzum dobija množinu,
što je pomalo čudno, zar ne.
I što je još besmislenije, ovi ljudi insistiraju, ili predlažu, ili vešto opisuju, mnogo, mnogo, mnogo, mnogo, možda beskonačno mnogo univerzuma.
I pritom ne misle na ideju u glavi ili matematičku jednačinu ili apstrakciju ili logičko...
Ne, oni kažu, kao što ste malopre videli, to je stvarno, mi predlažemo da postoje pravi fizički univerzumi
sa energijom i materijom i možda atomima i zvezdama i gasovima i znate već - stvarnim stvarima
koji su stvarno tamo negde u ogromnom, možda beskonačnom mnoštvu, i zajednički ih nazivaju multiverzumom.
To je tema večeras.
Ali umesto da insistiram na tome da je to istina, ja ću ovde da resetujem, jer ću...
Videćete.
Prvo što treba da znate je da se ne slažu svi sa tim.
Dejvid Gros, dobitnik Nobelove nagrade, fizičar sa Kalifornijskog Univerziteta u Santa Barbari, vrlo cenjen čovek
misli da je to, i ovo su njegove reči: "Neelegantna, nedokaziva i malo verovatna ideja."
A tu je i čovek, možda se čitali o njemu u Sajentifik Ameriken, matematičar Martin Gardener
koji je naziva "neozbiljnom fantazijom, intelektualno bankrotiranom".
Pol Stajnhart, koga je Brajan malopre pomenuo, profesor Alberta Ajnštajna na Prinstonu, kaže:
"Ovo je opasna ideju za koju prosto nemam volje da uzmem u razmatranje."
Dakle, ono o čemu ćemo razgovarati večeras nije objekat opšteg slaganja, čak je vrlo diskutabilno.
Ali pošto je to vrlo bogata, važna, i moram da priznam, veoma intrigantna ideja,
namestili smo karte dovevši pluraliste univerzuma, nazvaćemo ih "i-ljudima" jer  reč univerzum pišu sa -i.
Moram odmah da priznam da nisam naučnik, niti sam naročito učen u ovim stvarima.
Tu sam da podržim mnoge od vas koji će da se zapitaju "Šta?" ako ne razumeju nešto od toga
jer je moj posao da kažem ovim ljudima: Šta to znači? O čemu to govorite? Kako to znate? Zašto to tvrdite?
Ovo je festival nauke ne za naučnike, već za radoznale ljude koji žele da provedu sat-dva prolećne večeri pitajući se:
Šta je i šta se može saznati o našem univerzumu, ili našim univerzumima?
Preći ćemo na stvar. Sešću na najkrajnje mesto.
A na ostalim mestima će biti:
Nik Bostrom koji je... Pretpostavljam da je najbolje da izađu u gomili.
Oni će se smešiti, kao što je Brajan predvideo.
Ne znam, pojaviće se već, a ja ću vam reći ko su oni.
A evo ih! Ćao zdravo.
Ovo je Nik Bostrom. On je filozof koji smatra da možda ne postoje samo višestruki univerzumi,
već da mnogi od njih mogu biti kompjuterske simulacije, tako da sve što vidite oko sebe sada,
dodirnite nogu ako želite, osetite materijal i teksturu. To nije zaista...
Nik Bostrom je i direktor Instituta za budućnost čovečanstva Oksfordskog univerziteta
zbog čega treba da se zabrinete.
Alan Gut je profesor fizike na Masačusetskom tehnološkom institutu (MIT), svetski poznat po svojoj teoriji inflatorne kosmologije.
Priča koju govorimo o univerzumu se u promenila u velikoj meri zbog stvari koje je on otkrio i koje misli.
Zatim Brajan. Brajan je profesor fizike i matematike na Univerzitetu Kolumbija. Autor knjiga "Tkanina kosmosa" i "Elegantan univerzum".
Napravio je važna otkrića u svom polju a to je teorija superstruna.
I njegova veština da objasni suludo komplikovane stvari kao što je ova mene iritira, ali ga mnogi zato vole.
I Andrej Lind je kosmolog i profesor fizike na Stenfordu, koji veruje da se univerzum beskonačno i večno umnožava u još više i više i više univerzuma.
Ako želite nekoga da krivite za ovo, krivite njega.
Počnimo tako što ćemo se vratiti na nekoliko mesta iz Brajanove priče.
Veliki prasak: želim da se vratimo na to.
Rekao si, i zaintrigirao me, da možete da nađete dokaze zbog mikrotalasne radijacije i svega toga.
Takođe si rekao da se univerzum širi. Kako onda znamo... ako možeš da opišeš šta se tu desilo.
Zašto to nazivaju Velikom praskom?
- To je zapravo nastalo kao pogrdni termin. Ispravi me, ali mislim da je Fred Hojls bio taj koji nije verovao u taj način mišljenja.
Mislim da je u radijskom intervjuu rekao: "Ma ti momci stalno govore o nekom velikom prasku!"
Ideja je jednostavno da ako zamislite nešto malo kako se povećava i pokušavate da uporedite sa nečim što vidite u svetu oko vas,
kad stvari eksplodiraju one se povećaju, tako da je to kao da je u pitanju kosmička eksplozija.
Ali takvo razmišljanje je ustvari nezgrapno, jer tako zvuči skoro kao da je postojao univerzum okolo, u okviru kog se taj prasak dogodio
a to nije tipičan način na koji razmišljamo o tome, mada kada počnemo da mislimo o multiverzumu, to postaje malo maglovitije.
Ali zaboravimo na multiverzum na sekund i počnimo od jednostavnijeg.
Tradicionalna teorija Velikog praska predviđa da se sve nalazi u tom malenom grumenu kojim je sve započelo.
Nema nikakvog prostora izvan.
I kako raste, on stvara prostor koji je oko nas.
- I pošto su prostor i vreme, kaže Ajnštajn, ista stvar, ako te pitam, kao što bi mnogi pitali
šta se desilo odmah pre Velikog praska, kako bi odgovorio?
- Ima puno pitanja u kosmologiji koja su vrlo nezgodna. A to je svakako jedno od njih.
I ne postoji jedinstven odgovor na njega.
Kada pređete na multiverzumsku sliku, pitanje se promeni. Ali počnimo opet od jednostavnog.
U tradicionalnom Velikom prasku, jedan od načina razmišljanja je da nije postojalo vreme pre Velikog praska
zato što su prostor i vreme započeli postojanje tim događajem.
To je kao kada bih te pitao kako otići severnije od Severnog pola.
To pitanje ništa ne znači, zar ne? Jer sever se tu završava i tu počinje.
I zato ako me pitaš šta je bilo pre Velikog praska, ja kažem: "To pitanje nema značenje."
Doduše, ima i drugih prilaza ovoj temi i razgovaraćemo o njima večeras, gde je Veliki prasak zanimljiv događaj,
ali nije jedini kreacioni događaj, i moguće je da je bilo događaja pre njega.
- Da li svi vi radije prosto zaobiđete pitanje događaja pre Velikog praska i produžite?
Zapravo, ima jedan deo iz stripa "Kalvin i Hobs" o ovome, gde Kalvin kaže Hobsu,
inače ovo su likovi iz stripa, kao što znaš, o dečaku i njegovoj lutki tigru,
i dečak kaže svom tigru: "Zašto su smislili takvo ime?" Imamo li sliku...?
Sa desne strane ćete videti alternativni naziv:
UŽASAVAJUĆI SVEMIRSKI KA-BUM!
Možda bi to bilo bolje ime... Ali idemo dalje.
Na početku, kada imamo taj momenat na početku, tu imamo gustu supu stvari, veoma vrelu, i onda...
Alane hoću Vas da pitam, tu ima problema.
Ta vruća supasta stvar koja je na samom početku vremena onda postane grumenasta
i zatim pređe u oblake i galaksije i kao što je Brajanov film pokazao.
Univerzum se onda širi na spolja, ali se ne pretvori u krug, pa se čini da se pretvori u nekakvu ravan da bi se širio.
I ako pogledate okolo u svim pravcima, kao što su oni radijski ljudi učinili, deluje jednak gde god da pogledate.
Kako ste Vi Alane objasnili univerzumovu ranu inicijalnu spljoštenost, grumenost i jednolikost
i zašto ste napisali u svojoj laboratorijskoj svesci "Ova ideja koju sam upravo imao je spektakularan trenutak shvatanja"?
- To se dogodilo jedne noći kada sam spojio nekoliko stvari na kojima sam radio prethodnih šest meseci,
ali ključna ideja je ideja naduvavanja, inflacije, koja se zaista dovršila tokom jedne noći.
I shvatio sam...
- U jednoj noći?
- Jedne noći sam sastavio ono što je bilo šest meseci preludijuma.
Imao sam sreće da mi je veliki broj važnih informacija upao u krilo tokom tog perioda.
Imao sam sreće u tom svom saznanju, ali mislim da bi ionako to već neko drugi ubrzo otkrio.
Ali ključna ideja je bila da sam posmatrao fazni prelaz za koji smo smatrali da se dogodio u ranom univerzumu,
i razmatrao sam ideju da je fazni prelaz možda bio podvrgnut značajnoj količini superhlađenja,
motivisan proučavanjem nečega što se zove magnetni monopoli, ali neću sada ulaziti u to.
- Nemojte! - Ne, neću. Nisam ni nameravao.
U svakom slučaju, prolazeći kroz neke računice, shvatio sam da bi superhlađenje proizvelo to naročito polje
na koje je Brajan malopre ciljao, a koje bi proizvelo odbojni gravitacioni efekat.
I to bi imalo ogromne posledice na ekspanzivnu istoriju univerzuma.
- Ogromne posledice? Ako je univerzum izuzetno majušan, kao proton,
koliko je narastao i za koje vreme?
- Vreme o kome govorimo ovde - još uvek ne znamo precizno, ali vreme o kome smo tada govorili još uvek deluje uverljivo,
je 10 na -35 sekundi ili već tako nekako blesavo.
- Znači mnogo brže od PK!
- Mnogo brže od toga. Ne možete to da uradite. Možete da pokušate, ali nećete uspeti.
- Neću ni da pokušam.
- I tokom tog vremena ekspanzija se popela za faktor od 10 na 25 ili tako nešto.
- Znači 10 sa 25 nula.
- Jedan sa 25 nula.
- Koja je to onda veličina?
- Krene od veličine koja je više od milijardu puta manja od protona, da bi se na kraju povećalo do otprilike veličine klikera.
Još uvek vrlo sitno.
- Klikera?
- Klikera. Ceo univerzum - ovolicki.
- To je zagonetno!
- Nastavio je da se širi nakon toga, ali ne i da ubrzava. To je samo ekspanzija.
- Zašto je to odbojno PFF! stalo?
- Stalo je zato što je ta stvar koja ga je gurala, to polje, nestabilno.
Kao radioaktivne supstance, ono se raspada u druge vrste materijala, koje smatramo normalnijim
i koje proizvode privlačnu gravitaciju.
- Znači, to što je suprotno od gravitacije, to što se lakta "skloni se" umesto da je "priđi" vrsta sile,
ako ta odbojna stvar stvara univerzum veličine loptice za stoni tenis,
kako onda to rešava probleme koje sam upravo pomenuo?
Kako to utiče na to da se univerzum čini ravnim kako bi se širio?
Kako to stvara mogućnost grumenaste materije, tako da postoje zvezde?
Kako to stvara utisak sveopšte jednolikosti?
- Počeću sa problemom suprotnim redosledom. Počnimo sa jednolikošću, to je najlakše za razumevanje.
U konvencionalnoj kosmologiji, kakva je postojala pre nego što je dodata inflacija,
ceo univerzum se širio tako brzo da nije bilo dovoljno vremena da različiti delovi komuniciraju jedni sa drugima
čak i ako su mogli da jedni drugima šalju signale brzinom svetlosti.
Stoga je zaključeno da je univerzum mogao da započne kao savršeno uniforman,
ne znamo tačno kako je univerzum počeo,
ali ako nije nastao kao savršeno uniforman, u konvencionalnoj kosmologiji nikada nije bilo dovoljno vremena da se ujednači.
Zato je ostao grumenast, započeo je kao grumenast.
Zapravo, rani univerzum je bio veoma gladak. Neuniformnost je krucijalno važna, ali ona je samo bila na nivou od jedan deo u 100.000.
Rani univerzum je bio prosto gladak.
Inflacija to može da objasni. Jer sa naletom te PFF! ekspanzije, to znači da je pre PFF! naleta,
rađajući univerzum je bio drastično manji nego što bi bio prema bilo kojoj prethodnoj teoriji.
I dok je bio drastično manji, imao je dosta vremena da se uniformiše
na isti način na koji se vazduh u sobi ujednači pa nemamo džepove visokog i niskog  pritiska.
Ali potrebno je nešto vremena da bi se to dogodilo. A bilo je dovoljno vremena u ovako maloj razmeri.
Zatim je ova majušna mrlja, više od milijardu puta manja od protona, verovali ili ne, govorimo o takvim stvarima i mislimo da verujemo u njih,
proširila se, rastegla od same inflacije i dovoljno se povećala da postane kliker
koji zatim dovoljno naraste da uključi bukvalno sve što vidimo danas.
- To da kliker postane bukvalno sve što vidimo danas - da li je to zato što ima tako puno energije u tom klikerčiću,
mislim, energija se postepeno ohladi da bi postala materija, i onda se dobije više prostora i više vremena,
i još više prostora i više vremena... i onda da nas.
- Tako je. Taj kasniji deo posle samo jedri.
- Da li onda na isti način rešavate problem zgrudvavanja?
- To je ozbiljan problem. Problem ugrušaka potiče od kvantnih fluktuacija u najmanjim razmerama,
čak i u ovoj sobi, mislimo da ako bismo izmerili stvari veličine atoma, videli bismo velike fluktuacije
u električnom, magnetnom polju, energiji, gustini - svemu.
A inflacija uzme fluktuacije malih razmera i rastegne ih. One dovoljno porastu da postanu galaksije koje vidimo danas.
- Znači majušne skupine postanu galaksije ili ogromna polja galaksija.
- Tako je.
- Šta beše treći problem?
- To je pljosnatost. Pljosnatost je malo teže razumeti.
Ne znamo kog je oblika je univerzum bio kad je započeo.
Ali slika koju je jednostavno zamisliti i koja može biti tačna je da je univerzum počeo kao okrugao,
što nazivamo zatvorenim univerzumom, što je trodimenzionalni analog sfere, ovoga što ilustrujem šakama.
-Da, dobro to radiš.
To je dvodimenzionalna površina ali u trodimenzionalnom prostoru.
Dakle, univerzum je počeo kao takav, a onda ga je inflacija učinila drastično većim i na kraju izgleda ravno
iz istog razloga zbog koga površina Zemlje nama deluje ravno, iako je Zemlja zapravo okrugla.
Ako uzmete nešto što je okruglo i drastično ga rastegnete, delovaće ravno.
- Andrej, hajde da pređemo na sledeći korak. Dakle imamo tu stvar koja naraste u veću stvar.
To razjašnjava neke rane probleme i čini da nam univerzum deluje malo poznatije.
Ali moje sledeće pitanje se zove problem gracioznog izlaza.
Ovaj nepristojan oblik naopake gravitacije koja gura sve od sebe.
Vi ste rekli da univerzum na neki način prestane da raste.
Ali ne čini se da prestane da raste na nekakav tralala-TRAS! način.
Samo nastavlja da smeta univerzumu.
I iz tog fluksa odbojne gravitacije potiče zanimljivije pitanje. Andrej, pitanje je za Vas:
Kako se dođe od jednog univerzuma do više od jednog univerzuma, ako nastavite od mesta gde je Alan stao.
- Prvo pokušajmo da razumemo kako da dobijemo jedan.
Jer Alan je predložio ideju kako da se univerzum učini velikim, i sve u njemu itd.
Ali kada se mehurići u njegovom univerzumu... kada univerzum započne vakuumsko stanje, energetska stanja počnu da se raspadaju,
prozivodi mehuriće, koji se onda sudaraju...
- Čekajte. Znači postoji energija. I ona gura sve na spolja.
A u Brajanovom filmu, enegija deluje kao da povremeno uzdahne.
Dakle nivo energije bude dole, ali ne gore, pa ovde, pa tu...
I svaki put kada ova odbojna energija smisli ili se odrekne malo prostora, tu se dobije univerzum?
- Da, pa, tako se dobije enterijer univerzuma.
Vidite, u Alanovoj slici imate univerzum sličan švajcarskom siru, i stvaraju se mehurovi koji se zatim sudaraju.
I nakon što se sudare, na neki način možda nestanu, ali univerzum je nakon toga, nažalost, postao nehomogen.
A onda sam i ja imao sopstvenu noć kao Alanovu,
osim što je to bila noć kada sam poneo telefon u toalet
jer je to bio jedino mesto u kući gde ne bih probudio sina.
Pozvao sam neke kolege i rekao im da imam ideju i pitao ih da li je glupa.
- Čekajte, znači, dobili ste inspiraciju, pojurili u toalet, sakrili telefon?
Ovo je dobra priča!
- Inspiraciju sam dobio malo ranije. Ali važno je da je nisam izgubio nakon što sam otišao u toalet.
I otišao sam u toalet ne zbog razloga za koje me sumnjičite,
već zato što sam morao da pozovem kolegu da bih proverio da li je to što mislim glupo ili ne.
I on je rekao da ne misli da je glupo. I onda sam se probudio jedn-
- Ček ček. Da li ste morali da kažete nešto matematičko ili ste rekli: "Reći ću ti nešto, i mislićeš da sam lud."
- Bilo je prilično matematički. Onoliko koliko može preko telefona.
Na kraju sam se probudio i rekao ženi: "Vidi, mislim da znam kako je stvoren univerzum."
- To je bio veliki put do kupatila!
- Pretpostavljam da ćemo svi pokušati isto malo kasnije.
Ali možda ne toliko uspešno ovog puta...
Dakle ideja je bila sledeća: imate mnogo mehurova.
Ali onda mehurovi mogu da počnu da se kontinuirano interno šire.
A kada se energija spusti, oni nastave da se šire. I rezultat toga je da ne vidite sve delove.
Ne vidite suprotne zidove mehura kako se međusobno sudaraju.
Zato što se enterijer toliko povećao da ne vidite katastrofu.
Dobijete samo beneficije širenja unutrašnjeg dela.
Zato dobijete gladak kraj inflacije, tog sporog kotrljanja, unutar jednog balona.
- Izvinite, moram da Vas prevedem na svoj jezik, jer mi je teško da shvatim.
Dakle u mom univerzumu, postoji neka logika. Stvari se šire oko mene i deluju kao da se beskonačno šire
i postoji nekakva uniformnost stvaranja u mom univerzumu.
Ali ako je moj univerzum ovde, a sledeći univerzum je tamo,
prostor između nas - između mog mehura i njegovog mehura - prostor između nas se brzo povećava.
Dakle naši univerzumi se sve više udaljavaju. Moj je u redu, njegov je u redu,
ali gle! Udaljavamo se. Da li je to ono što hoćete da kažete?
- To nije kompletna priča, jer kada bi tako bilo u prvoj verziji inflatorne teorije, onda bi Vaš univerzum bio prazan.
Dakle, nije samo slučaj da su oba vaša univerzuma u redu. Nego da zbog tog glatkog pada energije i širenja vas samih,
a ne samo razdaljine između Vašeg i Nikovog univerzuma, već i svega što se događa oko vas,
onda vam ostaje veliki deo univerzuma koji možete da sami nastanite.
To je kao miran suživot. Kao kada sam ja bio u Rusiji, Alan u SAD. Okej, bilo je malo problema.
Ali šta ako se Rusija i SAD eksponencijalno prošire a ne povređuju se međusobno na granici,
već prošire iz sopstvenih resursa. To predlažemo da univerzum radi - mirno širenje, bez sudaranja.
- Još uvek ne razumem kako počneš sa jednim univerzumom, a onda dobiješ još jedan, pa još jedan, pa još jedan.
Ovde neka logika nedostaje.
- Možda je bolje da vam pokažem. Na ovu sliku ćemo se vratiti kasnije, ali možemo li da vidimo zlatni univerzum?
Ovo su kompjuterske simulacije. Jer kada želite visokotehnološko varanje, obratite se kompjuterima.
Levo je X-osa, popreko je Y-osa. A ovo je laserko oružje.
A uzdužna osa pokazuje nivo gustine energije u univerzumu,
ili vrednost ili veličina polja - kako god to nazivate. To je ono što je odgovorno za širenje univerzuma.
Što je šiljak viši, to se univerzum brže širi.
Simulaciju smo počeli sa gotovo homogenim univerzumom,
a onda je on počeo da se širi eksponencijalnom brzinom.
Kompjuter ne može da se širi eksponencijalnom brzinom, i zato svaki novi kadar prikazuje eksponencijalno veći deo univerzuma,
ali ga kompjuter ponovo smanji.
Zatim ovi mali talasi, vidite ovde kvantne fluktuacije u homogenosti,  oni se zamrznu jedni na drugima
te univerzum nastavi da se širi, zatim nove kvantne fluktuacije se zamrznu jedne preko drugih, te univerzum nastavlja da se širi.
A na nekim mestima nivo energije se u proseku spusti,
i mi živimo negde ovde u ovom donjem levom uglu gde su fluktuacije male.
A kada su male, mi lansiramo satelite, posmatramo šta se događa i dobijamo zanimljive krive
i naiđemo na slaganje sa podacima eksperimenata.
Ali postoje i delovi gde se ove fluktuacije nagomilavaju sa svakim novim skokom, rastu i rastu
i koriste druge delove univerzuma koji su tako gusti, da se šire mnogo brže nego originalni deo univerzuma.
I to je mesto gde se stvaraju novi delovi univerzumā.
Dakle krenulo je od najmanjeg dela prostora, i onda je, prema klasičnoj teoriji koju svi volimo, krenulo na dole
i sve se tu moglo završiti, ali zbog kvantnih fluktuacija u nekim regionima
širenje se nastavlja zauvek.
Usput, ovaj deo koji pokazuje niska kolebanja je deo koji je eksperimentalno testiran
i koji će biti eksperimentalno testiran.
Možemo li da vidimo film sa Plankovim satelitom?
Ovaj film pokazuje skorašnje lansiranje Plankovog satelita, 14. maja 2009. godine,
koji će generisati podatke za oko tri godine, i pokazaće ove male obojene tačke na nebu
koje su rezultat majušnih fluktuacija sitnih razmera.
I nakon što završi i sve ovo mapira i, nadamo se, složi sa teorijom koju trenutno imamo,
dobićemo slike kao što je ova koju želim sada da vam pokažem
a to je univerzum u boji.
Ovo je univerzum sličan prvoj slici sa X i Y osama. A ovde je i gustina (uzduž), ali u različitim bojama.
Različite boje pokazuju da u nekim delovima univerzuma postoji prostor sa nekom vrstom osobina,
nazovimo ih crvenim,
a u drugim delovima su drugačije osobine koje ćemo nazvati zelenim.
A iz istorijskih razloga, pošto sam iz Rusije, simulaciju sam započeo crvenim kvadratom.
I kao što vidite, sve se završava univerzumom koji je mnogobojan. Ali šta to znači?
Uzmimo vodu. Dakle, voda može biti u čvrstom obliku, tečna ili gasovita.
To je ista voda, sa istom hemijom i fizikom u sebi. To se može primeniti i na teoriju.
Možete imati jednu fundamentalnu teoriju za sve, ali ona može predstaviti različite delove univerzuma
koji imaju različite osobine.
I dalje možete imati crveni univerzum, ili zeleni ovde, plavi ovde.
Ali zbog eksponencijalnog širenja univerzuma, razdaljina između crvenog i plavog biće eksponencijalno velika.
I ako se odlučite da pređete granicu, jednostavno počnite da se krećete od crvenog univerzuma ka plavom.
Ali naići ćete na granicu, kao zid. Policajac nije neophodan jer je vrlo vrlo teško preći.
Ali ako ste dovoljno glupi, mladi i hrabri, i pređete granicu, najverovatnije ćete odmah umreti. Zato što...
- Samo trenutak!
Ne želim da umrete ovde u svom izlaganju!
Mogu li Vas na trenutak prekinuti? Deluje kao da na ovoj slici imamo karneval...
Svi mi u ovoj panel diskusiji smo veoma nadareni, ali rekao bih da ste otišli jedno poglavlje dalje nego što bih u ovom trenutku želeo.
Ali ti Brajane imaš jednu ovakvu sliku zar ne? Ne znam da li si je doneo.
Treba mi druga verzija građenja univerzuma. Imaš li je?
- Nemam. Ova slika koju vidite je naučnija verzija vizuelizacije koju sam prikazao na kraju svog uvoda.
Gde je svaka od ovih boja zapravo zaseban univerzum, zaseban mehur
u toj ogromnoj, rastućoj podlozi u kojoj se nalaze svi mehurići.
Ovo je više tehnički način da se ukaže na to da može biti mnogo različitih vrsta univerzuma unutar različitih mehurova.
- Ali želim da se vratim na osnovnu ideju.
Osnovna ideja je da se na dnu postojanja nalazi nekakva kolebljiva, fluktuirajuća stvar.
I fluktuirajuća stvar je ili robusno "skloni mi se!", ili opuštena, manja verzija toga.
I da onda na nekim mestima robusnost izbije van i stvori odvojenost univerzuma.
Dobije se mnogo razdaljine pošto se univerzumi kreću veoma brzo jedan od drugog.
A zatim se i sami univerzumi iskokaju iz ove noseće odbojne energije koja je uvek tu,
nekad više, nekad manje, nekad gore, nekad dole... Da li je to opšta ideja?
Znate li koliko je to neobično i čudno?
Mislim, zar niste mogli da smislite nešto jednostavnije?
- Mislim da je važno imati na umu to da ove ideje, kada se iskomuniciraju na običnom jeziku
zaista zvuče komplikovano i čudno, nepoznate su.
Ali ako pogledate matematiku iza verzija ovih teorija do kojih su ova dva gospodina došli,
to je zapravo najjednostavnija matematika sa kojom se susrećemo u mnogim teorijama fizike ove vrste.
Ona je zaista vrlo direktna, i zaista implicira. Kada pogledate matematiku,
onda zaista, ako su ove teorije tačne da ležimo u ogromnom širećem supstratu,
i da se ti otvori mogu dogoditi u onome što smatramo jedinstvenim univerzumom, a što je ustvari
jedan otvor od mnogih mogućih otvora u toj ogromnoj rastućoj podlozi.
I osobine mogu varirati od otvora do otvora.
- Znači, svaki univerzum je jedna strana tog toka, fluksa,
i sve između je robusno razdvajanje.
Ne znači li onda to da univerzum... Između Nikovog univerzuma i mog univerzuma
da li razdaljina između nas raste? I da li raste brzo?
- Veoma brzo!
- Dakle, univerzumi, njegov univerzum i moj, se udaljavaju brzinom većom od brzine svetlosti?
- Ako su dovoljno udaljeni, bili bi brži od brzine svetlosti, da.
- Mislio sam da se ništa ne može kretati brže od svetlosti.
- Ajnštajn nam je rekao da ništa ne može da se kreće kroz prostor brže od brzine svetlosti.
Ništa nije rekao o telima koja su odvučena jedna od drugih širenjem samog prostora.
Dakle ako su dovoljno udaljeni jedno od drugog i prostor između njih se širi, onda će kretanje jednog u odnosu na drugo
biti u nekom smislu brže od brzine svetlosti.
Što znači da će biti trajno izvan tvoje mogućnosti da razgovaraš, komuniciraš sa njima.
Dakle oni su tamo negde, ali trajno izvan tvoje mogućnosti da ih vidiš ili da oni vide tebe.
- Pre nego što pređemo na to... Upravo si uvećao ono što sam ja nekada nazivao univerzumom,
upravo si to enormno uvećao. Duplirao si brzinu... To je... Uh.
- Kada su se ova dvojica pojavila na sceni, slika ogromnosti univerzuma se dramatično izmenila.
Ranije je bilo: univerzum je star 14 milijardi godina, grubo rečeno je poprečna razdaljina bila
14 milijardi svetlosnih godina, manje-više, ako ubacite faktor od tri tu i tamo.
Ali ovi momci su ga uvećali za fakore od oko deset do sto.
- Ili bekonačno. - Da, ili beskonačno!
- Treba dodati da to nije precizna... tačnije kompletna slika o kojoj govorimo.
Ponekad se univerzumi mogu sudariti jedan sa drugim.
- Molim, ponekad mogu šta?
- Ponekad glavni zid ide ka tebi i udara te, ali ti ga ne vidiš jer se kreće brzinom koja se približava brzini svetlosti.
Ali u momentu kada se sudari sa tobom, ti prestaješ da ga vidiš, i onda... Eto.
- Andrej, mogu li samo da...
- To je u celosti njegov problem!
- Zašto Vi mislite da će... Postavili ste ideju da će univerzum da ide, i ide, i ide, i ide.
Dakle, da li mislite da postoji početak multiverzuma, i da mu sleduje kraj?
Kao što u bilo kom od ovih univerzuma mislim da možeš da se iscrpiš i umreš, i univerzum bi kolabirao.
- Da.
- Ali ne deluje kao da ova velika stvar može ta kolabira.
Dakle, da li je to što predlažete večni univerzum?
- Ako možemo ponovo da vidimo sliku onog mehurastog univerzuma?
Što se tiče početka, kao što je Alan sa nekoliko drugih ljudi pokazao,
još uvek nam treba ovaj mehur dole koji se ne vidi dobro od stolica,
ovaj prvi mehur koji se pojavljuje dole. Problem mora biti nešto što je pokrenulo drvo da raste.
Možda ipak rast nije započeo istovremeno u celom univerzumu.
Ono što se događa je da kada jednom započne ovaj proces proizvodnje još i još više novih univerzuma,
proces se nikada ne završava. Dakle, univerzum je beskonačan u budućnosti.
I šta to znači za nas? Pa, nekoliko stvari. Na primer:
Ranije smo mislili da je ovaj mehur koji se delimično vidi od stolica,
da je taj prvi mehur cela priča.
Ono što smo mi i kosmologija želeli da objasnimo je:
Vidimo ovaj univerzum oko nas, i on je manje-više homogen, manje-više uniforman u svim pravcima.
Zapravo, Albert Ajnštajn je smatrao da univerzum mora biti uniforman i homogen.
On i još poneko su to nazivali kosmološkim principom.
I dalje to viđamo u knjigama o astrofizici. Savršeni kosmološki princip znači
da univerzum mora biti uniforman. Čak i ako je ovo dole žuti balon - on je žuti balon.
Nekada sam se šalio da ljudi koji nemaju dobre ideje imaju principe.
Ali sam prestao sa tom šalom nakon što sam saznao da je ovaj kosmološki princip postavio Ajnštajn.
Ovde se dešava sledeće: Grci su imali ideju univerzuma kao savršene sfere.
Mi smo želeli da imamo mehanizam zbog kog je naš univerzum savršena sfera.
I onda je na scenu došla inflacija, i ona je objasnila zašto naš univerzum lokalno izgleda kao savršena sfera.
Ali je inflacija tvrdila da univerzum globalno izgleda kao fraktal.
Večno rastući fraktal.
Dakle, ideja-vodilja je Grcima bila savršena sfera.
Koncept lepote u dvadesetom veku je fraktal.
I upravo je to teorija inflacije donela - multiverzum kao fraktal.
A fraktal daje sve moguće boje...
- Ali zašto neće da prestane?
- Ne može. Ako nastavi da raste, proizvodeći još i još novih kao...
- Ali, da li je to zato što... Zašto?
- Pokušaću da pokažem malo bolje. Jedan od načina na koji se može gledati na to je
da, kao što smo rekli, kada imamo onu energiju čiji nivo pada, onda taj deo ne podleže inflaciji.
Ali imamo dva suprotstavljena efekta - onaj čija energija pada i onaj gde se to ne događa, a taj deo nastavlja da raste.
Tako da imamo rastući efekat , sve više onih stvari koje guraju spolja koje se stvaraju u svakom trenutku
a samo neki delovi toga dožive pad energije. Dakle negde energija padne, a neki delovi se uvećaju
a broj onih koji se uvećaju je uvek, u tim modelima, veći od broja onih gde je energija pala.
I zato uvek imate neko mesto tamo negde ispunjeno tom odbojnom stvari, koja izgurava.
- Ako ja živim u ovom univerzumu, i recimo da je to naš i ima našu fiziku
dakle ima gravitaciju, atome i sile, i ako onda pomislim o ovom univerzumu,
da li onda taj univerzum ima istu gravitaciju i atome kao naš? Da li znate, imate li teoriju?
- Nema, zato je taj plav.
- Ah!
Vi ste zao čovek!
Stoga, znači, nema samo mnogo mnogo univerzuma, već i mnogo mnogo vrsta univerzuma?
- Da. I znate li koliko?
Pomislite ovako. 1986. ili 1987. godine
ljudi koji su radili na teoriji struna su spekulisali o tome koliko ih ima
i zaključili da ih verovatno ima oko 10 na 1000-ti stepen različitih univerzuma.
- Različitih tipova univerzuma?
- Da, ali ih niko nije shvatio ozbiljno, jer nisu imali nijedan tip koji verovatno postoji a koji bi bio stabilan.
Teorija struna je bazirana na ideji da je naš prostor u suštini verovatno desetodimenzionalan,
a da je šest od tih deset dimenzija stisnuto u nešto vrlo vrlo malo,
a da su preostale četiri velike dimenzije - tri prostorne i jedna vremenska.
Ali niko nije uspeo da spreči tih šest dimenzija da se šire. Univerzum je želeo da bude desetodimenzionalan.
I 2003. se dogodilo to da nekoliko ljudi sa Stenforda, ja sam tada tamo bio konsultant za kosmologiju,
Kačru, Kaloš i Treveli su predložili mehanizam za stabilizovanje tih šest dimenzija.
Možemo li da vidimo sliku?
Ovo je slika koju je stvorio matematičar, i predstavlja način na koji taj šestodimenzionalan prostor izgleda.
Šestodimenzionalan prostor je sabijen u pet dimenzija, ali može biti sabijen na toliko različitih načina,
i ima toliko mnogo različitih rupa, i pošto ima toliko kombinatorne slobode,
ukupan broj načina na koji može da se sabije je eksponencijalno velik.
I za svaki tip tog načina postoje različite osobine našeg univerzuma koje tu žive,
različiti zakoni fizike elementarnih čestica, drugačija energija praznog prostora, drugačije sve.
I kada su izračunali broj ovih stabilnih kompaktizacija, došli su do broja 10 na 500-ti stepen.
- Deset na petsto?
- To je jedinica sa petsto nula iza nje. Otprilike.
- O, ne!
- Plus-minus nešto.
U nekom trenutku su počeli da govore o tome da ih ima beskonačno mnogo, ali su onda smanjili na-
- Okej, stanite na sekund. Moram da se zaustavim da uzmem vazduh kada Vi govorite!
Nik, Vas još ništa nisam pitao.
Da li vam je pomalo teško da čujete teoriju svega koja je otvorena za sve mogućnosti?
Hoću reći, zar ne bi teorija bila dobra teorija kada bi... Samo sekund, imam ovde negde tekst... Dobra teorija...
- Bilo bi dobro da je dobar tekst.
- Nadam se da jeste.
Ne sećam se gde je.
- Eto vidite da ipak nemate ništa protiv nje.
- Čini mi se da teorija koja objašnjava da je moguće bilo šta ustvari ne objašnjava ništa.
Dobra teorija kaže zašto je nešto nekakvo, ali ovaj tip je upravo rekao, a ovi ostali su klimali glavom,
da taj multiverzum sadrži svaku stvar čudnog oblika koja se može zamisliti, kao ono što smo malopre videli,
svaki način organizacije materije koji se može zamisliti,
sve količine dimenzija koje se mogu zamisliti,
svaku mogućnost koja se može zamisliti.
Ali ja kažem: OK, ako je to tvoja ideja nauke, onda idi u toalet i zamisli opet, jer ovo nije...
Previše je!
Ali me samo zanima Vaše mišljenje, Nik.
- Sličan problem dobijete i kada imate samo jedan univerzum, ako je dovoljno velik.
Recimo da je beskonačan. Imaćete onda sve moguće vrste posmatrača koji negde postoje,
i sve moguće vrste iluzija.
Tako da ma koje merenje izvršite čak i u tom jednom beskonačnom univerzumu, imaćete jednog posmatrača
negde, koji zamišlja da pravi to isto merenje.
Onda je pitanje kako testirati teorije ako sve teorije koje upoređuješ predviđaju da
za svaku moguću opservaciju koje izvršiš postoji posmatrač koji pravi tu istu opservaciju.
Čini se da teorije podržavaju svaku moguću opservaciju.
Dakle, ovo je problem. A rešenje mora biti da se razmotri ne samo to da li teorija kaže
da će određena opservacija biti izvršena,
već šta teorija kaže o učestalosti vršenja tih opservacija.
Dakle treba da mislite ovako: ako postoje svi mogući topovi posmatrača
koji vrše sve moguće tipove opservacija, zanimljivo je
šta će većina posmatrača videti u datom tipu univerzuma.
Dakle misliš na frakciju posmatrača koji će napraviti određeni tip opservacije.
- Mogu li da postavim to pitanje na drugačiji način Vama, zapravo svima vama?
Ovaj univerzum u kom smo mi deluje kao da ima veoma osetljiv splet okolnosti.
Gravitacija je baš takva kakva je, sile koje spajaju atome su baš takve kakve su,
i ako promeniš bilo koju od tih varijabli, mislim da ih ima šest ili deset koje su vrlo važne,
onda bi se univerzum kakav mi znamo srušio, i mi ne bismo bili ovde.
Ljudi ponekad pitaju, kao što ste Vi malopre,
koliko je univerzuma od svih njih takvo kao naš - gde su život i inteligentan život mogući.
I otkud to da smo mi u našem?
Da li smo mi prosto krajnji rezultat spleta okolnosti,
ili smo tu zato što nas je naš univerzum nekako očekivao?
- Jedan od načina na koji se može misliti o tome, a što proizilazi iz onih slika,
ako imate Andrejevu sliku sa univerzumima različitih boja,
ako mi možemo da postojimo samo u crvenom univerzumu,
onda ako se upitate zašto smo u crvenom univerzumu
mi smo tu jer tu možemo da živimo.
Ovakvo rezonovanje prihvatamo i u drugim situacijama.
Ako vas pitam zašto živimo na površini planete, zašto ne živimo u međuzvezdanom prostoru,
odgovor je dosta jasan - ne bismo mogli da preživimo u međuzvezdanom prostoru.
Na planeti smo na kojoj su uslovi prijemčivi za život kakav znamo, i zato smo tu.
Slično tome: zašto smo u ovom univerzumu? Prosto zato što ne bismo mogli da postojimo u drugim.
I možda ovo deluje nekako cirkularno, tautološki, ali ono što mu daje snagu
je kada zaista počnete da shvatate da ako je ona slika tačna, i stvarno postoje oni silni univerzumi tamo negde,
da to nije samo matematika nego stvarnost, onda naravno da ćemo biti u onom u kom možemo da živimo.
I to je razumno objašnjenje ako je ova slika zaista tačna.
- Kako vi momci znate da je Andrej verovatno u pravu?
Nik, kako znate odgovor na sopstveno pitanje?
Kako znate... Mi ne možemo da ih vidimo, odmiču sve dalje brže od brzine svetlosti.
I kako onda da odgovorimo na pitanje? Nema nikakve svrake koja može da preleti preko te cele stvari.
- Mislim da bi bilo prejako reći da možemo da znamo u ovom trenutku da je Andrej u pravu,
ali jedan od razloga što shvatamo ozbiljno ovaj tip modela je upravo problem koji si pomenuo -
- problem finog podešavanja.
Dakle vidimo da postoji neka količina fizičkih konstanti koje deluju fino podešene za život.
To je zagonetno. Zašto bi imale tačno te vrednosti koje omogućavaju nastanak ljudskih bića ili bilo kakve kompleksne hemije.
- A ja čak nisam bio... Trebalo je da ispričam tu priču mnogo dramatičnije, jer to je vrlo specifična vrednost.
- Postoje četiri različita pristupa ovoj temi. Može biti samo slučajnost,
ali po definiciji bi bilo vrlo malo verovatno da vrednosti ispadnu baš kako treba iz puke slučajnosti.
Naravno, ako ste religiozni možete misliti da je bog dizajnirao da bude tako kako jeste
ali to objašnjenje stvara razne vrste daljih problema koji su dobro poznati.
Mogli biste da tražite neku jednostavnu ideju u osnovi-
- Možda Vas udari grom.
- Mogli biste da potražite neku jednostavniju teoriju od koje niko nije krenuo, neku jednostavnu jednačinu
koja je sama po sebi jednostavna ali iz koje bi sve ove konkretne vrednosti postojanosti prosto iskočile.
Problem je što niko nema ideju koja bi to jednostavna teorija bila,
i četvrti put, a to je onaj koji Lind i Gut istražuju,
a to je da postoji veliki ansambl univerzuma,
i vrednosti konstanti u tim univerzumima variraju nasumično
i tako dobijemo da su sve ili gotovo sve moguće različite konstalacije vrednosti ovih konstanti
implementirane ili predstavljene u nekim univerzumima.
Ali većina ovih mogućih univerzuma neće imati posmatrače.
Posmatrači će živeti samo u onim univerzumima gde su vrednosti pogodne za evoluciju i postojanje života,
kompleksne hemije.
I zato će se svi posmatrači naći u univerzumima čije vrednosti izgledaju da su fino naštimovane
jer oni vide samo univerzume koji jesu fino podešeni. Svi ostali su bez posmatrača.
Ili makar imaju daleko manje posmatrača nego drugi.
I to bi onda objasnilo utisak finog štelovanja, i činjenica da možeš da to objasniš kroz teoriju multiverzuma
je jedan od rezona koji su u osnovi shvatanja ove teorije ozbiljno.
- Upravo ste stvorili ogroman niz različitih vrsta univerzuma, prigodno ste se oslobodili boga
i to može biti samo nasumični apsurd. Ali se niste oslobodili misteriozne činjenice
koje se svi držite. A to je da u osnovi celog ovog sistema je i dalje taj fluks,
ta gravitacija koja je odbojna i gura napolje, uzdiše i izgurava.
Ta gravitacija ima sveopšte prisustvo. Bogoliko sveopšte prisustvo.
Zašto svi mislite da to treba uzeti zdravo za gotovo?
To je pretpostavka kao bilo koja druga pretpostavka. A vi je se držite.
- Stvar koju ovde iznosimo je samo najjednostavniji model, i zato je ta gravitacija ključna.
Naravno da umemo mnogo bolje, ali to ćemo morati da sačuvamo za sledeće okupljanje, pretpostavljam.
Sada pokušavamo da uradimo najjednostavniji posao. To što smo vam predstavili
sve vreme pod pretpostavkom nekog fundamentalnog zakona fizike uključujući gravitaciju,
i već imate 10 na 500-ti stepen različitih mogućnosti. Dakle, to je samo najprostiji scenario.
- Znači niste zabrinuti što morate da pretpostavite da postoji neki osnovni ali univerzalni komplet gravitacionih i zakona fizike?
- Ne, to je samoograničavajuće pravilo.
Verovatno bi ovde trebalo da kažem nešto psihološki.
Kada sam živeo u Rusiji, postojalo je jedno određeno pravilo, i znali smo da je ono pravo i jedino moguće.
Posle ćemo to proširiti.
I kada bismo imali slobodu od 10 na 500 opcija, bili bismo presrećni.
A onda sam došao u zemlju koja ima slobodu, i odjednom se osećam kao da je previše slobode, 10 na 500. Treba nam jedno pravilo.
Pomislio sam: bože, šta se događa.
- Znači njemu se dopada sloboda. A tebi Brajane?
- Kritika koju si uputio, mislim da može uvek da se uputi.
Kada si teoretičar, iznosiš teorije, i čak i ako su uspešne možeš da upitaš zašto te ideje.
Mislim da je to pitanje koje se uvek može postaviti, i ne mislim da možemo stvarno da odgovorimo na njega.
Ali govoreći iz sopstvene perspektive kao teoretičar struna, reći ću zašto ja smatram ove ideje neodoljivim.
I to je zaista ono što je Andrej opisivao. Ovi momci su razvili veoma zanimljive kosmološke teorije,
gde bi postojali svi ti mehurasti univerzumi tamo negde,
i to je vrlo zanimljiva kosmologija. Ali stavimo to na stranu za trenutak.
Radili smo na teoriji struna svih tih godina, i zaista postoji ta osobina u teoriji struna
gde imamo više od tri dimenzije prostora. Šest, možda sedam drugih dimenzija prostora
koje, kao što je Andrej rekao i videli smo slike, mogu biti sklupčane u majušne prostore.
A osamdesetih smo se nadali da postoji jedan određeni oblik za dodatne dimenzije.
I ako ga spoznamo, da ćemo moći da objasnimo sve primećene osobine sveta oko nas.
Jer se ispostavilo da veličina i oblik tih dodatnih dimenzija određuju stvari kao što su masa elektrona,
ili masa kvarkova, ili snaga sila.
Dakle imali smo sliku da ćemo jednog dana, kada shvatimo koji je oblik za dodatne dimenzije,
da ćemo sve izračunati, svi se složiti i završiti.
Ali kako smo nastavljali, nalazili smo sve više oblika za dodatne dimenzije,
imali smo katalog od nekoliko stotina u osamdesetim, što je poraslo na nekoliko hiljada devedesetih,
što je onda procvetalo u, kako je Andrej rekao, 10 na 500 mogućih različitih oblika za dodatne dimenzije.
I iznenadili smo se jer se ispostavilo da to nije put kojim smo mislili da će da se ide.
Ali kada se spoji sa kosmološkom slikom, postaje vrlo interesantno.
Imate tih 10 na 500 mogućih oblika, realizovani su u svim tim različitim mehurima,
i kada imate tu sliku, onda objašnjenje za to zašto su stvari takve kakve su postane mnogo jednostavije:
vidimo stvari takve kakve su jer mi možemo da postojimo u tom određenom mehuru
sa tim oblikom za dodatne dimenzije koji je kompatibilan sa našom biologijom i hemijom.
- Ali niste opisali najveći mito koji smo Vam dali.
- Najveće šta?
- Mito.
- Kad je to bilo?
- Evo šta se dogodilo. 1998. kosmolozi su otkrili da postoji energija u vakuumu.
Prazan prostor nije potpuno prazan, postoji nešto što se zove tamna energija, kosmološka konstanta,
vakuumska energija - dakle nije prazan.
I to se vidi u eksponencijalnom širenju univerzuma u ovom trenutku.
Univerzum se pre pet milijardi godina počeo eksponencijalno širiti.
Ali eksponencijalno širenje je vrlo vrlo sporo, ne brinite, imamo vremena da završimo diskusiju.
Ali činjenica je da kada su teoretičari struna saznali za to, pisali su direktoru-
Ne, ne može direktor teorije struna... OK, jednom od glavnih...
- Jedan vrlo vrlo vrlo uvažen čovek.
- OK, jedan od glavnih vođa teorije struna, pomenuo je u svom govoru u Indiji
da ne zna kako teorija struna može da objasni tu eksponencijalnu ekspanziju univerzuma.
I nakon što je to rekao, ljudi su se iznenadili, jer Ed ne zna!
I uplašili su se, jer niko ne zna. Šta se događa? Teorija struna ne ume da opiše naš univerzum.
Zato su se svi unervozili, i krenuli da proveravaju kako da opišu univerzum.
I najzad smo pronašli način kako da ga opišemo.
I onda smo otkrili tih 10 na 500 različitih načina da ga opišemo.
Ali onda se ispostavilo da je vrednost vekuumske energije koju su ljudi pronašli kroz eksperimente
bila apsolutno neverovatno minijaturna. Bila je 10 na minus 120 očekivane vrednosti.
Vidite, teoretičari koji to računaju, razmišljaju ovako: ako nije nula, koji je sledeći broj?
Sledeći broj je bio ogroman, ali eksperimentima se došlo do nečega što je 10 na -120 tog broja.
Što znači nula, zarez i onda 120 nula i onda jedinica.
To je izgledalo apsolutno smešno.
Ipak, sada imamo ovih 10 na 500 stanja. Sad me pogledajte.
Ovde gore je teorijski očekivana vrednost.
Ovde je nula.
A ovde dole je druga, negativna teorijski očekivana vrednost.
Sada ćemo izrezati 10 na 500 različitih prorezaka.
I sada se približavamo nuli. Dolazimo do mesta gde je 10 na -120.
Ali nastavljamo da sečemo, i u ovom malenom delu, 10 na -120, imamo preostalih 10 na 380 kriški.
Različite vrste univerzuma sa kosmološkom konstantom, što samo pohranjuje eksperimentalne podatke.
- Ne znam šta ste rekli, ali je dobro ispalo na kraju, zar ne?
- Teorija struna dopušta da se opiše univerzum koristeći ovu malenu vrednost vakuumske energije.
A onda dolazi sledeći korak: kada bi vakuumska energija bila samo sto puta veća, ili čak negativna - sto puta veća ali negativna
u tom slučaju ne bismo mogli da živimo tu. To nam kažu principi entropije.
Jer da je vrednost ovde gore, galaksije bi se iskidale.
Da je vrednost ovde dole, onda bi se univerzum raspao pre ove diskusije.
Dakle, shvatili smo da teorija struna dozvoljava da se objasni ova vrednost vakuumske energije.
Do sada nijedno drugo objašnjenje nije predloženo.
- Ah tu smo!
Znači Vaša konačna odbrana je da jedino objašnjenje koje možda može da pokrije situaciju - je ovo objašnenje
a koje ne možemo da testiramo, ali koje možda preživi jer baš tu blizu sredine je-
- Teorija struna plus inflatorna teorija zajedno vam daju jedino objašnjenje za eksperiment
koji je izveden pre deset godina. Za sada niko nije predložio ništa bolje.
- Ali ako je to vaša odbrana - da imamo najbolje objašnjenje...
Evo jednog pregleda tog objašnjenja od strane Brajsa DeVita. Znate ko je on? On je važan pretpostavljam.
Brajs DeVit. Idem gde moram da bih prikupio ove citate.
Mada ne znam koga citiram.
"Još uvek se jasno sećam šoka koji sam iskusio kada sam se prvi put susreo sa konceptom multiverzuma.
Ideja o više od 10 na 100 neznatno nesavršenih kopija samog sebe
koje se dele na još više kopija, ovu ideju nije lako pomiriti sa zdravim razumom."
"Ovo je šizofrenija sa osvetom", kaže Brajan Stjuart.
Martin Gardener, matematičar: "Po mom laičkom mišljenju, ovo su lakomislene fantazije.
Svakako je hipoteza da postoji jedan univerzum sa jednim stvaraocem lakša za poverovati,
nego da postoji bezbroj milijardi milijardi svetova čiji se broj neprestano uvećava
i koje niko nije stvorio."
Džon Viler, Broj Jedan kome se svi klanjamo po svemu sudeći, kaže:
"Ne znam, sklon sam da se okrenem protiv toga. Sadrži previše fizičkog prtljaga."
Džon S. Bel, fizičar iz Irske, kaže: "To je prosto i jednostavno blesavo."
- Izvini, ako mogu da upadnem. Jedna stvar koju nismo previše naglašavali večeras
jeste da postoji mnogo aroma paralelnih univerzuma.
Mi smo se fokusirali na onu koja proishodi iz inflatorne kosmologije.
Većina komentara koje si naveo se odnosi na verziju višestrukih svetova koja dolazi iz kvantne mehanike.
Kvantnomehanička verzija interpretacije ideje o više svetova je još jedna aroma
načina na koji se mogu dobiti paralelni univerzumi, ali dosta drugačija od one o kojoj smo ovde govorili.
- U tom slučaju možda nisam bio fer.
- Ali postoji kritika koja se sigurno može uputiti. Svakako zvuči neekonomski
kada čuješ da postoje svi ti drugi univerzumi, ali moram da se složim sa Andrejem.
Ja sam svakako imao utisak osamdesetih i devedesetih da postoji jedan univerzum,
da ćemo shvatiti njegove zakone, doći do jedinstvenih predviđanja i završiti sa tim.
Tako je meni izgledalo.
A kada se izveo taj eksperiment iz 1998. o kome je govorio Andrej,
a koji je otkrio da univerzum ubrzava širenje, a što znači da i danas tamo negde
ima one stvari koja odgurava, a količina te tamne energije, kako je nazivamo, je tako fantastično mala,
oko 10 na minus 120, upitali smo se: možemo li predvideti sebe kako izračunavamo nešto
počevši od nekih zanimljivih jednačina koje imaju pi, E, koren od 2 - stvari koje se pojavljuju u prirodnom izračunavanju,
a da se na kraju računice pojavljuje odgovor nula zarez nula nula nula... 120 nula i jedinica.
Niko od nas ne može da zamisli da ćemo ikada graditi računicu čije je to rešenje.
Zato tražimo druge načine da dođemo do tog rezultata.
A jedan od drugih načina je da ako postoji mnogo drugih univerzuma gde količina te tamne energije
varira od jednog do drugog, onda će postojati makar jedan, pod uslovom da ima dovoljno univerzuma tamo negde,
koji ima nisku vrednost koju vidimo.
To je kao kad bih uzeo špil karata i nasumično izabrao jednu i izbacio nekoliko,
malo je verovatno da će neko dobiti kec pik ako prosto pobacam nekoliko karata.
Ali ako je u ovoj prostoriji oko 900 ljudi, i kad bih imao 900 karata, znači puno špilova,
i sve ih pobacam u publiku, siguran sam de će neko dobiti kec pik.
Zapravo ima više kečeva pik ako imamo 900 karata.
- Upravo si objasnio nas, razlog zašto smo mi tu. Da smo mi samo jedna od tih mnogih karata.
- Mi smo samo kec pik tamo negde. I teško nam je da zamislimo računicu u "jedinstvenom" univerzumu
u kojoj dobijemo tako ludo mali broj koji je izmeren.
- Ali trebalo bi da ste vi naučnici!
Zar ne bi trebalo da kao naučnici probate da pronađete nekakav način da ispitate svoju teoriju?
Ako univerzum u odnosu na koji želite da izmerite naš se kreće brže od brzine svetlosti u nekom drugom smeru,
kako ćete onda ikada znati?
- To je odlično pitanje, ali još jedna stvar koju treba naglasiti je-
- Kada god kažeš da je pitanje odlično, to nikada ne misliš.
- Ne, ne, zaista to mislim.
Opisivali smo različite univerzume kako se udaljavaju jedno od drugog izuzetno brzo,
i to je na neki način generički slučaj.
Ali ako su dva mehura bila međusobno vrlo blizu kada su stvorena, mogu tresnuti jedan o drugog.
I ako se to desi, to može ostaviti male bore na radijaciji o kojoj smo govorili,
na mikrotalasnoj pozadinskoj radijaciji. I zato ljudi traže ove borice
i to bi moglo da dokaže da smo se sudarili sa jednim od tih mehur-univerzuma.
Zato nije slučaj da smo potpuno izvan mogućnosti da testiramo ove ideje.
- Predstavio bih još jednu ideju.
Ljudi su nekako naviknuti na ideju da bi trebalo da postoji samo jedan univerzum.
Kada govorimo o mnogo njih, delujemo maštoviti.
Ali razmislimo o tome. Uzmimo sve imenice u engleskom jeziku, sve imenice koje su u rečniku.
Koliko njih znači samo jedan? Za koliko njih se očekuje da postoji samo jedan primerak tog pojma?
Znam za samo dve imenice koje bi se tu našle: "bog" i "univerzum".
Znači ako imate naučni koncept-
- Oh kako bih voleo da se setim još neke imenice.
- Ako imate naučni koncept univerzuma, da li želite da ga stavite u istu kategoriju kao to, ili u istu kategoriju kao "planeta", "galaksija"...
- Ako želite da se uznemirite, onda pređimo na gospodina Tihog, na Nika.
Jer njegova ideja je najbizarnija ovde. I ne znam koliko ćete se udobno osetiti nakon toga.
- Nisam siguran da želim da budem nosilac te časne titule.
- Ta stvar se zove problem... Zove se argument simulacije.
Ja ću sažeti, a Vi objasnite.
Vi verujete da bi bilo moguće da je univerzum prosto zapanjujuće uspešan kompjuter
koji zamišlja univerzum na tako savršen način, da bi svako u simulaciji,
kao likovi iz "Matriksa" u onom malom mozgu, doživeo iskustvo koje deluje potpuno stvarno.
Te bih mogao da Vas dodirnem, i osetio bih teksturu pod kožom.
Sve bi to bila kompjuterska simulacija. Vi predlažete da bi neka civilizacija mogla da izgradi takvu mašinu?
- Mnogi su to već predložili. To je jedna od mogućnosti.
Premisa "Matriksa" i sličnih je da, kao što možemo da napravimo jednostavne virtuelne stvarnosti danas,
sa jednostavnim simuliranim stvorenjima koja žive u njima,
u budućnosti ćemo možda daleko moćnijim kompjuterima moći da izgradimo kompleksnije virtuelne stvarnosti
sa kompleksnijim simuliranim stvorenjima.
Možda bi ta stvorenja bila dovoljno kompleksna da imaju mozgove kao naše, simulirana do takvih detalja
kao što su pojedinačni neuroni i sinapse, da bi stanovnici takvih simulacija imali svest.
Ali argument simulacije tome dodaje da
umesto da se zaustavimo na pitanju kako sa sigurnošću dokazati da i mi sami nismo u simulaciji,
argument simulacije pokušava da postavi ograničenje na to u šta možemo da verujemo.
I pokušava da prikaže da je jedna od tri mogućnosti istinita, ali nam ne kaže koja.
U nekom smislu ovo zvuči radikalnije čak i od nekih od teorija multiverzuma koje smo ovde čuli,
ali u nekom drugom smislu je manje radikalno, jer ne pretpostavlja nikakvu nepoznatu fiziku.
Jer samo pretpostavljamo da bi u budućnosti mogli da se naprave kompjuteri koji su mnogo moćniji.
- Mislim da bi mogli da budu vrlo moćni, jer da ja mislim da sam u kompjuterskoj simulaciji
gledao bih Vaše lice vrlo pažljivo, jer bi možda jedan kadar povremeno preskočio i onda bih to primetio.
- Možemo da se vratimo na to. Ljudi mi često pišu o takvim stvarima...
Ali svejedno. Ono što argument simulacije pokušava da prikaže je da je jedna od tri mogućnosti istinita.
Prva je da gotovo sve civilizacije na stupnju našeg tehnološkog razvitka izumru pre nego što postanu tehnološki zrele.
Tehnološki zrele u smislu da su razvile sve tehnologije koje trenutno možemo da dokažemo da su fizički moguće
koristeći samo fiziku koja se može steći na nekontroverzan način.
- Dakle naprave radio, raketne brodove, bombe...
- Da, mogli bismo napraviti velike kompjutere veličine planete i slično,
mogli bismo da izračunamo kakve bi performanse oni imali.
Ne možemo sada da ih napravimo, ali za možda hiljadu godina će ljudi to uraditi.
Dakle, prva mogućnost je da ljudi na našem stupnju prosto ne uspevaju da dosegnu taj nivo tehnološke zrelosti.
Možda unište sami sebe na putu ka tome.
Druga mogućnost je da skoro sve civilizacije koje dostignu tehnološku zrelost
izgube interesovanje za stvaranje te vrste simulacije predaka, kako ih nazivam.
To bi bile detaljne kompjuterske simulacije ljudi kao što su bili njihovi istorijski preci.
Dakle, oni imaju te moćne kompjutere i sposobnost da ih programiraju,
ali imaju pametnije stvari da rade sa svojim kompjuterima i vremenom.
- I evo treće.
- I treća mogućnost je da gotovo sigurno živimo u kompjuterskoj simulaciji.
U svojoj punoj verziji, ovaj argument zahteva nešto teorije verovatnoće,
ali njegova suština se može uhvatiti vrlo jednostavno i intuitivno.
Zamislite da prve dve mogućnosti nisu tačne.
To znači da neke nezanemarljive frakcije civilizacije na našem stupnju dostignu tehnološku zrelost,
i da neke nezanemarljive frakcije njih su zainteresovane da stvore simulacije predaka,
i posvete neki netrivijalni deo resursa s tim ciljem,
u tom slučaju biste mogli da prikažete da bi postojalo još mnogo simulacija predaka,
više nego što bi bilo originalnih tokova istorije.
Jer ako izračunate računsku moć koju bi imale tehnološki zrele civilizacije,
i računsku moć neophodnu za simulisanje svih ljudskih mozgova,
ispostavlja se da su ove druge količine malena frakcija prvih.
Drugim rečima, izdvojivši sitnu frakciju svojih računskih sredstava u te svrhe,
mogli bi da stvore astronomske brojeve, milijarde i milijarde...
- Znači, kažete da ako nastavnica Mekgeti da zadatak u školi na planeti Zentar u drugom univerzumu:
"Napravite univerzum sa izuzetnom preciznošću i napravite milijardu ljudi
sa svakim neuronom na svom mestu tako da misle da su živi. Počnite."
A onda se javi Perica: "Je l' mogu da koristim pravu materiju? Je l' mogu da koristim energiju i matematiku?"
"Ne, Perice, to bi zahtevalo 50 tona stvari, ovo treba da uradimo samo bitovima i bajtovima."
I onda svi na času to naprave koristeći bitove i bajtove, i onda sledeće godine ljudi prosto stisnu dugme "ponovi"?
I onda je trošak pravljenja izmišljenog univerzuma beskrajno manji od troška građenja pravog?
- Možda ne beskrajno, ali mnogo manji. Prešao bih na pitanje da ako imate mogućnost da koristite
neki napredni oblik nanotehnologije kako biste planete transformisali u računarske sisteme,
koristeći samo jedan planetarni kompjuter i samo milioniti deo njegove računske moći u sićušnom delu sekunde,
mogli biste da održavate u radu mnogo mnogo tokova simulacija ljudske istorije.
- Znači ako Perica krene da pritiska dugme ovako, da li to stvara visoku verovatnoću da smo u jednom od takvih univerzuma?
- Možda Perica radi na jednom, ali drugi ljudi milionima godina kasnije ponove. Vremenom bi bilo drugih simulacija.
- Kako se Vi budite ujutru?
- Da zaključimo ovaj luk argumenata: ako pretpostavimo da su prve dve pretpostavke netačne
onda dolazimo do zaključka da postoji mnogo više simulacija nego originala.
I ako su skoro svi ljudi sa našim tipovima iskustava simulirani a ne implementirani u osnovi nivo stvarnosti,
trebalo bi da mislimo o sebi kao da smo verovatno tipični, simulirani ljudi
pre nego izuzetni ljudi koji su bili deo originalne istorije.
- Kada ste došli do ove ideje i pomislili da je veća verovatnoća da smo simulirani-
- Osim što ja ne verujem da je to tačno.
- Ne? Dobro je.
- Verujem da će nam argument simulacije pokazati da je jedno od ta tri tačno, ali nam ne kaže koji.
Zato mislim da treba da raspodelimo svoje poverenje na sve tri mogućnosti.
Prosto nemamo dovoljno dokaza da bismo odabrali jednu.
Ako pretpostavimo, diskusije radi, da je treća mogućnost, hipoteza simulacije, ta koja je tačna,
onda je reakcija mnogih ljudi da onda možemo prosto i da poludimo jer je sve moguće,
ali ako razmislimo malo o tome, shvatimo da čak i ako jesmo u simulaciji,
najbolji način da predvidimo šta će se sledeće dogoditi, da odlučimo šta ćemo da uradimo,
da su to i dalje metode koje bismo koristili u svakom slučaju, da posmatramo obrasce
u našoj simuliranoj stvarnosti, izvedemo vrednosti iz njih, i delamo u skladu sa tim.
Zato implikacije nisu toliko radikalne kao što možda izgledaju na prvi pogled.
- Koliko nam je ostalo vremena?
Ne vidim da nas iko zaustavlja. Dakle dobro.
Da li vi momci, kolektivno, smatrate da koncept multiverzuma u kom postoji ovaj niz mogućnosti,
uključujući Nikovu dosta turobnu mogućnost,
da ako razmišljate o univerzumu ili više univerzuma na ovaj način,
da li imate osećaj da je to prelepo, ili,
da iskoristim Kopernikov princip kretanja, ili nas to čini mnogo manjim,
možda čak ni stvarnim.
- Eh sad, mislim, čekajte...
- Ostavili ste nas u prilično smanjenom stanju, ja mislim, tom idejom o tako mnogo...
Više mi se dopadalo kada je bio samo jedan, jer smo bili važniji u tom konceptu.
- Ima puno načina da se gleda na to, ali ja sam se uvek osećao kao da svaki put kada budemo umanjeni
univerzum postane lepši.
Hoću reći, za mene je spektakularno to što mi, mala bića koja nismo posebna univerzumu,
nismo u sredini univerzuma, možda smo čak i samo simulacija, a ipak uspevamo toliko toga da shvatimo.
Zato je meni ta nesrazmera između toga kakvi smo mi i grandioznosti onoga što postoji,
što je veća razdaljina između ta dva, to naše razumevanje postaje spektakularnije.
Ja se ne osećam umanjenim zbog toga, već me to puni energijom.
Takođe mislim da se naša estetika razvija i napreduje u skladu sa onim što saznamo da je istinito.
Ima puno ideja danas za koje, kada bi pitao ljude pre 500 godina šta misle o njima,
oni bi ih smatrali stranim, čudnim i odbojnim,
ali sada smo naviknuti na njih i naša estetika se uskladila sa njima, te sada te teorije smatramo prelepim.
Sve u svemu, mislim da treba da sačekamo da vidimo da li postoje dokazi za ovo
ili da li možemo doći do boljeg objašnjenja za stvari koje trenutno imaju objašnjenje samo u okviru ovih ideja.
- Postaviću ovo pitanje na obrnut način.
Nekad ljudi sa Menhetna odu u Šangaj i dožive ga kao toliko velik, bujan i moćan
da kada se vrate na Tajms Skver, on im deluje sićušno.
Osećaju se kao da se Njujork nekako skupio.
Uradimo to sa univerzumom. Pošto ste svi vi zamislili multiverzum tako grandioznim i šangajastim,
da li vam univerzum u kom živite deluje pomalo sićušno?
Približavamo se kraju programa, pa samo izbacujem šta mi padne na pamet.
- Čak i ako imate jedan jedini univerzum, ako je beskonačan onda već imate i više ogromnosti
nego što biste se ikad ponadali da može biti.
Ako na to dodate druge univerzume, to može imate zanimljive opservacione posledice.
Ali ako vas zanima samo veličina, to ste već dobili standardnom kosmologijom Velikog praska
gde imate otvoreni univerzum.
- Oh bože.
Nisam mislio da ću doći do ovoga.
Da li ste...
Ne!
Bhagavad Gita...
Izvinjavam se.
U jednoj od čuvenih knjiga Mahabharate, Bhagavad Gita,
postoji priča o čuvenom ratniku Ardžuni.
On se obratio Krišni, i upitao ga: "Možeš li mi pokazati svoj univerzalni oblik?"
Krišna je odbio. Ali ratnik je nastavio da moli da mu pokaže svoj univerzalni oblik.
Na kraju je Krišna pristao i pokazao mu svoj univerzalni oblik,
a to je bog koji proždire sve, i uništava sve, i daje sve,
i on je i lav, i tigar, i slon...
I on je sve!
A onda ga je Ardžuna zamolio: "Oh ne. Molim Te, pokaži svoje normalno lice!"
I to je trenutna situacija.
Priroda je mnogo bogatija nego što smo ranije mislili.
Ali sa svakim sledećim korakom naše spoznaje nje, ona postaje sve lepša.
Zapravo je apsolutno uzbudljivo i ushićujuće kada pokušavaš sve to da otkriješ.
I, da, kada je pogledaš, nekako deluje opasno. Pogledaš njeno lice i ne razumeš šta je ono.
Možda pomisliš da je bolje da se baviš nečim drugim.
I zato mnogi ljudi odu u finansije.
- Ali to im nije uspela ideja.
- Vidite, zato je inflacija u našoj teoriji bolja!
- Ne mogu da smislim bolji način da završimo diskusiju nego da stanemo baš ovde.
Želim da se zahvalim svima vama na učešću.
Ako imate završnu reč - slobodno, ali ja mislim da je ova bila sasvim dobra.
Hvala svima što ste došli.
