 
### Djupdykningar i det indiska folkhavet

Dagbok från resor bland vanligt folk i Indien mellan 2008 och 2012

av Son Lal

Copyright 2013 by Son Lal

Smashwords Edition

World Rights Reserved.

Kopiering för personligt behov och i utbildningssyfte tillåtet.

Innehåll

C01 Förord

C02 På Abuberget år 2009

C03 På Abuberget år 2011

C04 Samtal om hinduiska trosföreställningar

C05 Bröllop och barnafödande

C06 Soparkastfamiljer på Abuberget

C07 Fest hos soparkasten i Bali

C08 Shivganj

C09 Bland odlare runt Shivganj

C10 Vänner i Shivganj

C11 Familjer av soparkasten

C12 Kalbelia i byn Dhanapura utanför Shivganj

C13 Banjara i Jakanagar, Sumerpur

C14 Fest och stamfolksmarknader i april 2009

C15 Bansvara i sydligaste Rajasthan

C16 Många små odlare och en stor

C17 Byn Jamburi

C18 Daggmaskodling i Saliga Dungri

C19 Hurjis syn på religion och matvanor

C20 Samtal om jordbruksutveckling

C21 Ambedkarföreningen i Bansvara

C22 Valsad januari 2012

C23 Gandhiarbetare i byn Pindval och på annat håll

C24 Daman, fiskarestaden, februari 2012

C25 Resan till Manmohan Jod i Jodhpur

C26 Slummen i Greater Noida öster om Delhi

C27 Bundelkhand i Uttar Pradesh

C28 Tillsammans med byborna i Jakha

C29 Miljöprojektresa från Chatarpur Gandhi Ashram

C30 Besök i byn Varrohi

C31 Organisk odling vid Chatarpur Gandhi Ashram

C32 Champaran i Bihar

C33 Välfärdsarbete i Mohandas Gandhis anda

C34 Musaharskolan i byn Changurahi Banjaria

C35 Friluftskonsert i New Delhi

C36 Byn Khor i Haryana

C37 Sommar i Chelana

C38 Från Chelana till Sverige via Afghanistan och Sibirien luftvägen juni 2012

Ord på hindi förklaras här

tillbaka till början

## C01 Förord

Son Lal är mitt författarnamn. Jag har skrivit några böcker om människor jag känner i Indien. Många av dem lever i starkt missgynnade samhällsgrupper. Det är den samhällsklass jag helst håller kontakt med, när jag är i Indien. Där trivs jag bäst.

Det finns andra betydligt mer välmående grupper som också är en del av Indien, men den här boken handlar inte om deras framåtskridande.

Boken är ett försök att få läsaren bekant med dem som inflytelserika personer tenderar att behandla som objekt snarare än subjekt. För mig har det varit viktigt att se individernas särdrag, att komma nära deras tankar, känslor och erfarenheter. Människor präglade av uråldriga normer och med synsätt som inte är vanliga i Sverige.

Olika kulturer behöver förstå varandra mer på djupet än hittills i en global värld.

Den kunskapen behövs för en fruktbar dialog med fokus på framtiden.

Annorlunda livsåskådningar och synsätt bör belysas, snarare än sopas under mattan med svepande uttalanden om att vi alla i grund och botten tänker väldigt lika. Hur kan vi veta det, om vi inte söker upp varandras tankar på det individuella planet?

Mina upplevelser i Indien har färgats av mitt eget sätt att se världen. Mina värderingar formades redan i ungdomen i ett socialdemokratiskt välfärdssamhälle i norra Europa, som blomstrade efter andra världskrigets fasor. Där präglades samhällsandan av framtidstro och alla människor sades ha samma värde. Jag påverkades av hem, skola och tidningsläsning. Under min uppväxt ansågs det självklart att naturvetenskap borde vara den grundläggande kunskapskällan, och den värderingen har jag burit med mig under livets gång. I Indien inspirerades jag tidigt av gandhirörelsens vilja att leda samhället mot välfärd för fattiga grupper utsatta för andras maktmissbruk, självtillräcklighet och översitteri.

Under de senaste åren har jag följt det nybildade partiet Aam Aadmi Partys födslovåndor med stort intresse.

Mina samtal med vanligt folk blev mer och mer intressanta ju mer jag lärde mig av inhemska språk som hindi och marvari.

*

Det här är den andra av fyra eböcker jag skrivit på svenska med stöd av dagboksanteckningar från några år i början på 2000-talet.

Första boken: Bland bybor i västra Rajasthan. Upplevelser från 1977 till 2012.

Andra boken: Djupdykningar i det indiska folkhavet. Från 2008 till 2012.

Tredje boken: Indien underifrån. 2013 och 2014.

Fjärde boken: Delhi underifrån. Från 2012 till 2014.

Version år 2016. Några namn är fingerade.

*

En del platser och personer som förekommer i boken introducerades i första boken kallad 'Bland bybor i västra Rajasthan'. Särskilt vänner i byn Chelana som Tan Dan, Jala Ram och Durga Dan.

#### Boken har åtta avsnitt:

**Abuberget** i Sirohi-distriktet, södra Rajasthan

**Shivganj** i Sirohi-distriktet, södra Rajasthan

**Bansvara** distriktet i södra Rajasthan

**Valsad** -distriktet i Gujarat

**Greater Noida** öster om Delhi

**Bundelkhand** mellan Uttar Pradesh och Madhya Pradesh

**Champaran** i nordvästra Bihar

Byn **Khor** i sydvästra Haryana

tillbaka till början

#### Söderut i Rajasthan

I slutet av 2008 flyttade jag från västra till södra Rajasthan. Jag hade bott hos vänner i byn Chelana i Jodhpurdistriktet under ett halvår. Under följande månader bekantade jag mig med Abuberget och andra platser i Godvarområdet.

tillbaka till början

## C02 Abuberget i februari 2009

Det skulle bli ett stort bondbröllop i Chelana och jag var inbjuden. Tre par skulle gifta sig samtidigt, bland dem Virendra Danga, som var släkt med mjölkbonden Prakash. Därför tog jag bussen till Chelana den 14 februari, var med på bröllopet dan därpå, och for till Mount Abu den 16 februari tillsammans med Durga Dan och hans vän Devi Dan. Vi skulle vara med om en ovanlig kulturdag vid Tan Dans odlingar i Achalgarh högt uppe bland Abubergets klippor. Tan Dan hade bjudit in musiker och diktare till en föreställning i före detta kaninhuset, som blivit ledigt sedan alla kaninerna tagit slut. Tan Dans vänner från Storbrittanien (Skottland) hade kommit på besök och artisternas framträdande finansierades av de brittiska gästerna. Inte bara rajasthansk musik, utan även kraftfull feodal poesi stod på programmet. Durga Dan och fyra till deklamerade dikter utantill, som ingen av de utländska gästerna förstod ett ord av. Knappast byborna från husen runt omkring heller, för _dingal_ är ett rajasthanskt språk från medeltiden och har framför allt använts av charan-kastens diktare vid de feodala furstestaternas hov. Men det lät imponerande, och alla fem diktarna fick _inam_ (belöning i pengar).

Innan dess hade fem musiker från Langa-kasten spelat. De kom från en ökentrakt i västra Rajasthan, men bodde nu delvis i Jodhpur. Rutinerade artister, som Tan Dan kände sedan den tid han var reseledare och assistent vid den indiska statens kulturutbytesprogram med länder runt om i världen. Han reste tillsammans med langa-artister till Östeuropa, Sovjetunionen, Mongoliet och Storbritannien. Åren omkring 1980.

De var muslimer, men med sina rötter i den rajasthanska folktraditionen snarare än i Islam. De representerade en medeltida blandkultur, där muslimska och hinduiska inslag möttes.

Först spelade Habib Khan dubbelflöjt. Mycket vackert, men han var inte riktigt nöjd med den flöjt han lånat med sig från sin son. Lite senare spelade Hakim Khan på ett stråkinstrument av ålderdomligt utseende, som han hanterade med stor känslighet. En slags turkisk luta eller cello. "Samma instrument kan man se på flera hundra år gamla turkiska målningar", sade Tan Dan till oss i publiken.

Som tredje inslag i underhållningen spelade Tan Dans vän John säckpipa tillsammans med sin son.

Innan konserten gjorde jag ett besök hos familjen i granngården, Parbhu ashram. De bodde enkelt i några runda hus med halmtak under höga skuggande träd. Uppe på en kulle med fin utsikt över berg och dalgångar. Det är roligt att hålla kontakt med dem.

På förmiddagen hade jag gått till lågstadieskolan i Achalgarh, där läraren Vishnu Kumar Prajapati visade mig runt. Skolan hade blivit upprustad under de senaste åren. Pedagogisk text fanns målad på väggarna. Den lilla skolan hade till och med fått datorer, kunde jag se. Vishnu var bra på att hantera datorer, men jag undrar om barnen höll på med dem. Det kunde jag varken se då eller vid mina besök två år senare.

tillbaka till början

##  C03 På Abuberget hos Vishnu Prajapat maj-augusti 2011

Den 30 april 2011 tog jag nattåget till Abu Road. Därifrån buss upp till berget. Jag bosatte mig i Delvara hos Vishnu Prajapat, lärare vid skolan i byn Achalgarh. Han hade några rum som han hyrde ut. Vi kom överens om att jag skulle hyra ett av dem under maj. Det blev fler månader. Där läste jag Umar Dan Lalas dikter på dingal och en del andra berättelser i diktform om livet i västra Rajasthan förr i världen. De hade Durga Dan Ratnu i Chelana givit mig. Han gav mig också ordförklaringar på hindi.

Delvara är en by norr om den lilla staden Mount Abu längs vägen till byn Achalgarh. Alla tre platserna drar till sig turister, särskilt från delstaten Gujarat, som ligger nära. Hinduisk pilgrimsturism. I Delvara finns ett jain-tempel, som utifrån ser ganska vanligt ut, men inuti är rikt utsirat med ett myller av marmordekorationer. Ett vackert tempel.

Delvara ligger i en backe. Vishnu Prajapats hus ligger längst ner i backen. Där har hans släkt bott sedan de kom till Indien från Sind i Pakistan efter landets delning 1947.

Vishnus släkt blev av med sin jord, när den flydde till Rajasthan i Indien, och fick försöka sig på något nytt. Vishnus morfar bosatte sig med sin familj i Delvara, skaffade sig en fyrhjulig kärra ( _thela_ ) och med dess hjälp började han sälja varor i liten skala. Vad han sålde vet jag inte. Han hette Mana Ram, berättade Ramba, en kvinna i femtio-årsåldern, som jag blev bekant med i backen. Hon var Mana Rams yngsta dotter. Vishnus mamma var mellansystern och den äldsta bodde ovanför backen. Två andra systrar bodde hos sina svärfamiljer ( _sasural_ ) på annat håll. Mana Ram hade fyra söner och fem döttrar varav en var Vishnus mamma.

Vishnus pappa dog när Vishnu var liten. Hans mamma började bo hos sin bröder i Delvara, och det var där Vishnu växte upp. En svår tid med lite pengar. Han fick hjälp av sina fyra morbröder ( _mama_ ), gick i skolan och började extraknäcka med sånt som farbröderna var bra på. Som att fotografera turister vid Nakki Lake. När Vishnu fick anställning som lärare vid en statlig skola jublade hela släkten. De ordnade en stor fest som kostade ett hundra tusen rupier. "Alla bidrog efter förmåga", berättade Vishnu.

Två av morbröderna sålde varor, såsom deras far Mana Ram tidigare hade gjort. I samma backe, men i riktiga affärer. De hette Babu Lal och Manohar.

Babu Lal sålde färskvaror som yoghurt. Han sålde mineralvatten och lagade punkteringar. Robust och hjälpsam. Var säkert ett bra stöd åt Vishnu, när han var liten.

Manohar hade en affär som sålde torrvaror, spannmål och sopkvastar.

Vishnus morbror Sunder Lal skötte flygvapnets tempel nere vid bron. Han var också fotograf vid bröllop. Den fjärde av Vishnus morbröder var skräddare. Han arbetade vid sin symaskin i rummet, där hans familj bodde.

De fyra morbrödernas familjer hade sina hus innanför Vishnus hus. De bodde runt en liten gårdsplan i hus som hade två våningar. I varje hus bodde olika familjer uppe och nere.

Mana Rams fru levde fortfarande. Hon var Vishnus mormor och hans morbröders mamma. Mycket gammal hasade hon sig fram på marken i sittande ställning med sina smala bena i kors framför sig. Nästan alltid helt tyst, men hon kände nog att hon var hos de sina. Hennes och Mana Rams enda familj 1947 hade vuxit till ett tiotal familjer 2011 som var nära släkt.

Det berättade ungdomarna jag talade med hos morbrodern som var skräddare.

Sju av prajapat-familjerna bodde nedanför den långa backen med tempel och turister, och tre fyra familjer av deras släkt bodde ovanför backen. Bland husen däruppe firade hela klanen ett stort bröllop i maj 2011. Några veckor efter att jag kommit till Abuberget.

Familjen med pojken som gifte sig hade en utomhusservering för turisterna, och den verkade gå bra. Det kom ju många för att titta på det märkliga jain-templet.

Hela släkten i Delvara ordnade en stor fest före bröllopet. Den höll på i tre dagar. Kvinnor och barn i färgglada glittriga dräkter satt tillsammans och sjöng. Trummor och högtalarmusik till långt inpå natten. En dag serverades god mat i ett stort tält dit andra i byn fick inbjudan. Ingen i brudens släkt var med. De firade nog också, fast i sin by som låg några tiotal mil väster om Abuberget nära gränsen till Gujarat. I Sanchor-distriktet nära den pakistanska gränsen. Till Sind i Pakistan var det drygt fem mil.

Vishnu deltog mycket aktivt i förberedelserna. Han var pojkens morbror och ville hjälpa sin syster och svåger. Det var hans plikt enligt sed. Han kände sitt ansvar och lade ner mycket tid på att lämna inbjudningskort till alla familjer med tillräckligt hög status i byn. Vi åkte runt på hans motorcykel. Ett så stort kalas kostar mycket pengar och många släktingar bidrog med pengar. Vishnu hade en skrivbok där han förde in namnen på alla som ville lämna ett bidrag.

Många av de ingifta kvinnorna hos Vishnus släktingar i Delvara kom från byar i Sanchor-distriktet. Vishnus familj hade sedan gammalt haft ett utbyte av svärdöttrar med prajapati-kastens bondfamiljer i det området. De väl etablerade giftermålsrelationerna tyder på att Vishnus släkt kommer från en trakt i Pakistan som ligger nära gränsen till Indien. Nu bor de öster om sina svärdöttrars familjer, före 1947 bodde de väster om dem.

Den 11 maj klockan tolv på dagen åkte Vishnu och hans släktingar i fem jeepar ner från berget ut på den glödheta slätten bort mot byn Goliya i Sanchor-distriktet, där bröllopet skulle äga rum. På inbjudningskortet står att brudgummens följe ( _barath_ ) skall göra resan med buss, men det gick ej att ordna för det var en _shakun din_ , dvs en dag som för lycka med sig, och många hinduiska familjer har bröllop just den dagen. Nästa dag kom de tillbaka tillsammans med bruden. Då fortsatte festligheterna i huset uppe på höjden. Presenter delades ut. Mycket folk. Jag såg männen från Sanchor-distriktet i deras veckade vita klädedräkter av mycket ålderdomligt utseende. Med mustascher och turbaner. De såg verkligen ut som gamla tiders bönder. Kanske Vishnu och hans morbröder hade liknat dem, om deras familj fått bo kvar i sin forna hemtrakt och inte flytt till Delvara.

Bruden såg jag aldrig. Hon fanns väl någonstans bland de många kvinnorna. Insvept i tyger och med täckt ansikte. Barnen vid de fyra morbrödernas innegård sade, att hon hade glasögon. Någon månad senare berättade de, att den nya svärdottern var i Sanchor hos sina föräldrar. Det var nog skönt för henne att komma hem igen och vara sig själv ett tag.

#### Dipaks familj

Mellan Vishnus hus och morbrödernas hus fanns en trång gränd med en liten bostad längst in. Där bodde Dipak, som just gått ut tolfte klass och börjat läsa vid college. Han hoppades få jobb vid något statligt kontor. Dipak hade ett öppet sätt och trevligt utseende. Ibland hjälper han sin pappa att sälja jordnötter. De sålde från en fyrhjulig thelakärra, ungefär som Nirjesh gjorde vid Fourth Lane i Greater Noida. Mitt på dagen sålde de till turister uppe vid Jain-templet, och vid solnedgången till flanörer från trakten, som samlades vid bron nedanför backen.

"Vi är varken flyktingar från Pakistan eller släkt med Vishnu, men vi har samma kast. Prajapati, krukmakarkasten", berättade Dipaks pappa. "Jag kom till Delvara, när jag var 25 år." Nu var han gammal. Fattigdomen hade slitit på honom.

"Min släkt bor i byn Ratanpura nära staden Sanchor nere på slätten. En ökentrakt där det finns sanddyner", berättade Dipaks pappa. "Vi är fem bröder som har jordbruksmark där. Förut odlade vi bara under monsuntiden. Pärlhirs ( _bajra_ ), mung och _guar_. Grödan fick nöja sig med regnvatten. Alldeles för lite i ett så torrt område. För två år sedan blev bevattningskanalerna till området klara och nu går det bättre. Odlingssäsongen är både längre och säkrare. Jag har kvar min mark och får min andel av spannmålsskörden."

Hur mycket familjen fick vet jag inte. Antagligen inte så mycket. Mycket eller litet var de nog glada över den spannmål de kunde få, eftersom nästan alla fattiga familjer i området i stort sett levde på _roti_. De runda platta brödkakorna.

### De tre kumhar-kasterna

Vishnus kast heter prajapat liksom min vän Bala Din i Jakha, södra Uttar Pradesh. "Vi är ändå inte av samma kast", sade Vishnu. Han tillhörde en bondekast och Bala Din en krukmakarkast.

"Det finns ännu en prajapat-kast. De är varken jordbrukare eller krukmakare utan gör gudastatyer ( _murti_ ) för templen. De är av lera och målade i starka färger", berättade Vishnu.

Kanske de också gjorde gudabilder av sten.

De tre prajapatkasterna varken äter tillsammans eller gifter sig med varandra. Varje kast har sina egna gotra (släktgrupper) och det är bara mellan dem som de gifter sig.

De tre kasterna kallas också _maru kumhar_ , _matka kumhar_ och _murti kumhar_.

Det betyder ungefär öken-kumhar, kruk-kumhar och staty-kumhar.

Vishnu Prajapat är maru kumhar och Bala Din är matka kumhar.

Prajapat och kumhar är alltså synonymer, men den ursprungliga betydelsen verkar vara olika. Prajapat syftar på den som skapar i vid mening, och kumhar på den som skapar lerkrukor. Orden för de tre kumhar-kasterna har i varje fall med skapande att göra. Gud, bonden och krukmakaren är alla skapare, var och en på sitt sätt.

### Naturen på Abuberget

Abuberget är ett naturskönt område med klippor, skog, vilda djur och växter. För några hundra år sedan härskade naturen. Människorna hämtade sin mat från skogen. I synnerhet bhilstammens människor. Ett skogsfolk som levde i stammar och jagade med spjut och pilbåge. De kunde tolka naturens tecken, dess fauna och flora.

Deras ättlingar levde kvar uppe på berget, men kunde inte längre fylla sina magar genom jakt. Den var i stort sett förbjuden och det fanns inte mycket kvar att jaga. Folk överallt. Det gick att plocka lite bär i buskagen, men husbyggandet kröp vidare åt all håll, trots att nybyggnation var förbjuden. Den kvarvarande vildmarken röjdes bit för bit och gav vika för civilisationsaktiviteter. Militära övningsfält, religiösa centra, utbildningslokaler och turisthotell. Alla utnyttjade Abubergets svalare klimat. När det var varmt på slätten blev bilköerna genom byn Delvara långa.

Abubergets magra åkerlappar ägdes av rajputkastens bönder. Där fanns också några utsocknes farmare som bedrev kommersiellt jordbruk i det någorlunda svala klimatet.

Bhilstammen hade aldrig varit mycket för jordbruk och nu finns det knappast någon ny mark, som bhilfamiljerna skulle kunna odla upp för sin försörjning.

Husdjurskötsel och trädgårdskötsel i liten skala kanske skulle gå. En del sådana försök pågick med statlig och privat utvecklingshjälp.

Jag blev bekant med en del bhil i Delvara. De är numera bybor som skaffar sin mat i affären och inte i skogen. Hur mycket har de kvar av sina förfäders liv på Abuberget för fem sex generationer sedan?

Raj Kumar Rana Bhil var lärare på lågstadiet (klass 1 till 5) vid den statliga skolan i Delvara. Han var mycket intresserad av den natur som hans förfäder varit en del av, och höll sig nära både växter och djur, men bodde med sin familj i ett trevligt hus vid infarten till staden Abu, inte ute i skogen.

#### Abubergets rajputbönder

"Det finns en lokal Rajput-kast på Abuberget", berättade Raj Kumar. "De bor i 16 byar och är uppdelade i gotra (släktgrupper) som gifter sig med varandra, men inte med rajput-familjer på annat håll. I byn Oriya bor en sådan lokal rajputsläkt, som äger land runt om. Bland annat vid Achalgarh och på höjden bakom en sjö som kallas Lilla Nakkisjön. Vid den höjden har en rajput-bonde en slags fäbod, där lakterande buffelkor går på bete. Från höjden är det en underbar utsikt över bergssluttningen ner mot slätten i väster."

Jag for dit tillsammans med Raj Kumars och hans vän Pradip, också han Bhil. Fäboden hade väggar av lösa stenar och i mitten en upphöjd plattform av pinnar och blad för en man att sitta på när han höll vakt. Skjulet behövdes för att skydda buffelkalvarna på natten, för det strök omkring leoparder (chita), som väntade på en chans. Vi såg chita-spår i marken utanför en inhägnad för buffelkor som diade kalvarna. Den var tom och såg övergiven ut liksom hela fäboden, som ägdes av rajput-bonden från Oriya. Vi var där under den heta månaden maj och då växer inte mycket gräs. "Bonden kommer tillbaka då monsunregnen börjar", sade Raj Kumar.

"De yngre bönderna har börjat kalla sig Singh i stället för Ram, det namn som de äldre använde som efternamn. Det är ett försök att bli accepterade som riktiga rajput", ansåg Raj Kumar Rana.

#### Björnar

På bergssluttningen ner mot Lilla Nakkisjön stod ett stort träd som heter gular på lokalspråket. Det hade stora bruna bär, som björnarna i trakten tyckte om, fastän bären har besk smak. Trädet bär frukt under den heta årstiden och då brukade björnarna komma dit varje kväll. Kvällen innan, den 23 maj, hade två björnar varit uppe i trädet för att äta. Raj Kumar och Pradip hade åkt dit på motorcykel.

På vägen upp från sjön mötte vi en pojke på tio år som sålde aru-frukter tillsammans med en kamrat. Pojken hade stora ärr av björnklor i ansiktet och på ryggen. Han hade gått ut bland buskagen för toilettbestyr, när han blev överfallen. Vuxna hade kommit till undsättning. "Det hände för tre månader sen", sa Raj Kumar. Ärren såg äldre ut.

Under den varma torra årstiden brukade björnarna komma ner från bergen vid skymningen och dricka vid vattensamlingarna lite varstans på Abuberget. Nedanför backen i byn Delvara ligger Puleya-bron och bortom den fält och en damm som kallas Shant Sarovar, fridens hav. Dit gick vi ibland, för att se om någon björn skulle komma. En björnhona med två ungar kom ibland dit för att dricka. Jag såg henne aldrig själv, men någon hade spelat in en video-snutt med sin mobiltelefon, och i den såg jag henne komma skumpande på vägen med en unge på ryggen och en annan bredvid sig.

Trädgårdsmästare Mahinder Kumar vid Palace Hotel Bikaner House sade att det sällan händer någon olycka med björnar. "Vid dammen intill Bikaner House, numera hotell, har det kommit björnar för att drick vatten i åtta år, utan att det hänt något", berättade Mahender.

#### Krokodilen vid Fridens Hav

Under regntiden svämmar dammarna över och vattnet forsar i vattendragen mellan dem. I ett litet naturreservat kallat Trevors Tank har Forest Department placerat ut krokodiler. De har förökat sig och några har under regntiden lyckats ta sig till andra dammar. Den 29 juli såg jag en liten krokodil ligga på en klippa i den damm, som fått det poetiska namnet fridens hav (Shant Sarovar), eftersom det ligger ett tempel och andra hinduiska byggnader alldeles intill. Med en krokodil i vattnet kändes platsen inte lika fridfull längre. Raj Kumar Rana och Pradip var där med rep och fångstverktyg för att undersöka om de kunde köra iväg med djuret till Trevors Tank. Men de hitta inte besten. "Det här problemet får skogsavdelningens folk klara av", tyckte Raj Kumar.

Även en krokodilunge kan vara stor och hugger tänderna i vad den kommer åt. I lokaltidningen stod en notis om en bybo i en annan trakt, som blivit attackerad av en krokodil och ropat på hjälp, men när andra kom dit, var både han och krokodilen försvunna. Varför man skall ha krokodiler vid en så tättbefolkad vildmark som Abu-berget, kan man ju undra. Krokodiler, björnar och leoparder. Det låter bra i turistbroschyrerna. Men inga tigrar, som tur är.

Den sista tigern sågs på 1940-talet, fick jag höra. På internet finns uppgift om att tiger rapporterats så sent som 1970. Jag var på Abuberget hösten 1963, men ingen varnade för några tigrar vid det besöket.

På väggarna i Bikaner House hängde gamla fotografier av skjutna tigrar utsträckta på marken. Vid deras sida poserar engelsmän och indiska furstar. Stolta jägare som antagligen inte hade en aning om att deras jaktbyten några generationer senare skulle bli utrotningshotade.

#### Ormar

En kväll såg någon en lång orm på gångvägen in till husen där Prajapats morbröder bor. Stor uppståndelse. Var den giftig? Var det en kobra?

Raj Kumar Rana var bra på att hantera ormar. Han hjälper folk att ta bort dem. Raj Kumar kom nu också. På sin motorcykel som hade fångsredskap fastsurrade. Han lyckades lirka in ormen i en jutesäck som han knöt till och for iväg med till någon enslig plats. "Men det här är inte någon giftorm", sa Raj Kumar.

Men en giftorm var det vi såg i april 2003 under vårt besök vid ett stort religiöst centrum mitt ute i naturen några kilometer från staden Mount Abu. Nilam, Rani och jag var där tillsammans med Dilip Kumar Rana, en brorson till Nilams manliga lärare vid skolan i Achalgarh. Uppifrån en balkong i den stora konferensbyggnaden tittade vi ner mot parken, där vi gått omkring en halvtimme tidigare. Bakom en häck höll några män på att ta fram något. Plötsligt såg vi en man hålla en lång svart orm mellan sina utsträckta händer. En annan startade sin motorcykel. Mannen med ormen satte sig bakpå och så åkte de iväg med ormen i en vid båge mellan de utsträckta händerna. "Det är en kobra", sa Dilip Kumar. Han och Nilams lärare, kallad Sir, var båda bhil. Ormen skulle de köra till något ensligt ställe en bit bort i skogen. Den skulle släppas ut, inte dödas, för på Abuberget dödar man inte djur, i synnerhet inte ett så vördat djur som kobra.

#### Natur på reträtt

Det rådde byggförbud i Delvara och andra platser på Abuberget. Naturen behövde räddas. Det var redan alldeles för många byggnader överallt. Men familjerna växer och många behöver bygga till ett eller ett par rum. Under de fyra månader jag bodde i Delvara såg jag byggarbeten lite varstans. Svartbyggen. Husägaren försökte undvika att dra till sig uppmärksamhet. Ibland skred de lokala myndigheterna till handling och rev några nya hus. Någon enstaka gång skoninglöst som i byn Goya strax intill Delvara. Där låg bråte och trasiga cementväggar i en stor hög. De hade legat i månader, kanske längre. Det var besvärligt att ta sig förbi bråten för en del som skulle till sina hus. Och mycket fult. Bredvid ligger en vacker sjö och ett berg med ett före detta palats på toppen.

För det mesta gör myndigheterna ingenting. Den illegale husägaren kommer undan med lite mutor. Hus och skjul byggs på vackra klipphällar med intressanta formationer som försvinner en efter en. På vägen till ett tempel såg jag några män med enkla redskap hacka sönder en sådan klipphäll. Jag tog ett foto av utsikten, som snart skulle ersättas av en husvägg. Några familjer i närheten blev mycket misstänksamma. Senare fick jag höra, att huset byggdes åt personer som tillhör tempelkomplexet vägen leder fram till. Ett nytt överdådigt tempel.

Det råder byggnadsförbud, för folk som bor på Abuberget. "Hur kan det då komma sig att religiösa institutioner bygger jättekomplex mitt i den ostörda naturen?" frågade jag. "Sådana som Brahma Kumari och Om Shanti-rörelsen har byggt uppe på berget under de senaste tjugo åren." "Pengar", svarade Vishnu Prajapat.

"Annat var det förr i världen", sade en gammal man jag ibland träffade vid Puleya-bron nedanför backen. Där var det samling på kvällarna. Folk satt på bromuren och småpratade. Ibland köpte de lite förtäring från två försäljare med var sin thela-kärra. Jordnötter och tunna brödbollar med kryddat vatten inuti. De kallas _golgappa_.

Mannen var bhil, mycket mörk och mycket gammal. Mycket äldre än han såg ut, kunde jag förstå av hans berättelser. Han hade vuxit upp under engelsmännens tid i Indien. "Då var det ordning och reda", sa han. "Det gick inte att muta sig fram som nu."

Han gillade engelsmännens mat. " De åt mycket kött och annat som är nyttigt. Därför var de starka och spänstiga. Min släkt har arbetat för engelsmännen, så jag har sett dem på nära håll."

Abuberget var ett skyddat område, där bhilstammen och andra bergsbor fick vara i fred. Det såg engelsmännen till. Vem som helst kunde inte bosätta sig här.

"Förändringen kom när engelsmännen hade farit", sade han. "Det byggdes mer, men av sämre kvalitet. Bestämmelser och förbud följdes inte. Se själv hur det är! Mycket fusk och lite ordning. För många stadsbor från slätten."

Tydligen var han ingen _bhil bhakt_ och ingen _rashtrivadi_ heller. Han gillade engelsmännen bättre än nationalisterna.

#### Möte med en trädgårdsmästare av bhilstammen

Jag lärde känna en bhil som var trädgårdsmästare vid ett före detta palats. Han bjöd dit mig för att titta på växterna som han odlade.

Under engelsmännens tid i Indien hade maharajan av Bikaner sitt sommarpalats där. Palatset hade blivit ett lyxhotell för rika utländska turister och överklassindier. Det kostade fem tusen rupier per natt att bo på hotellet.

Den luftiga trädgården var storslagen. Utsikt över dalgångar och bergsväggar åt olika håll.

Mahinder Kumar Rana var en av de fyra eller fem trädgårdsmästare som arbetade vid Bikaner House. Liksom hans arbetskamrater hade Mahinder en prydlig arbetsuniform av beige färg.

"Min släkt har bott i Delvara-trakten i sju generationer", berättade Mahinder. Han visste namnen på sina förfäder. De hade han fått höra genom Bhat, släktens geneaolog. Under sina besök hade Bhat med sig en tjock släktbok, där namnen på Mahinders förfäder stod nedskrivna. Den tjocka boken var som ett släktarkiv. Vid besöken gick Bhat till klanens huvudman, _mukhya_ , som kallade samman traktens alla familjeöverhuvuden.

Bhilstammen på Abuberget hade ett särskilt förhållande till Mevars maharaja Rana Pratap, enligt Mahinder. "Rana Pratap levde på 1500-talet. En gång när Rana Pratap åt tillsammans med sin släkting Man Singh, maharaja av Jaipur, frågade Rana Pratap: 'Varför sitter du högre upp än jag, när du äter? Du är ju slav och jag är en fri man.'

Man Singh var befälhavare hos kejsar Akbar, som således var hans chef och krävde hans lydnad.

När Akbar fick höra det blev han arg och attackerade Rana Pratap, som flydde från sin huvudstad Chittorgarh. Akbars ära ( _ijjat_ ) stod på spel, så han fortsatte att attackera. Rana Pratap tog sig till Abuberget och bodde i en grotta vid byn Oriya inte långt från Achalgarh", fortsatte han.

"Rana Pratap fick hjälp av bhilstammen vid Abu. De kämpade för honom mot Akbar i skogarna runt omkring. Det är därför bhil fått tillnamnet Rana", berättade Mahinder.

"Rana Pratap hämtade tjänstefolk från hovet i sin huvudstad Chittorgarh. Förfäderna till de Rajput, som nu bor på Abuberget i 16 byar. De var från början inte alls Rajputkrigare utan tjänstefolk ( _das log_ ), men numera kallar de sig Rajput. De är vanliga bönder, som inte känner naturen lika bra som bhilstammens folk", ansåg Mahinder.

*

Mahinder Kumar Rana, trädgårdsmästaren vid Bikaner House, skötte på kvällarna blommorna vid templet intill Shant Sarover, dammen med en ung krokodil. På kvällen den 29 juli 2011 hade jag i dammens närhet ett samtal med Mahinder, medan vi sådde guar-bönor ( _Cyamopsis tetragonoloba_ ) i en trädgårdstäppa, som Mahinder grävt upp.

"Hur kan det vara så många mutskandaler i Indien, trots att de flesta människor är mycket religiösa och fruktar Gud?" frågade jag.

Mahinder hade snabbt ett svar till hands. "De som skaffar sig förmögenheter genom mutor drar på sig synd ( _pap_ ), men den kompenserar de genom att ge pengar till templen, eftersom det är _punni_ (god gärning). Det är därför som korrupta personer inte är rädda för att drabbas under sin fortsatta själavandring", ansåg Mahinder.

"De kommer att klara sig, trots att alla som begår illgärningar straffas i nästa liv."

Mahinder åt varken ägg eller kött. Han var vegetarian. Han bad till Hanuman på tisdagarna, som både var hans lediga dag och den veckodag då Hanuman dyrkas runt om i norra Indien.

*

Vid busstationen i staden Mount Abu hade jag lärt känna ett äldre par, som tillhörde bhilstammen. De kom från en by på berget bakom staden. Han arbetade som skomakare och skoputsare under en blå presenning vid staketet. Hon satt bredvid med en annan kundkrets. Personer med sjukdomar och psykiska besvär, som hon botade genom rökelse och besvärjelser. Det kom hela tiden nya hjälpsökande, och de verkade gå därifrån nöjda.

#### Gudinnan Dashmi Devi

Den 9 augusti 2011. Dashmi Devi är en gudinna som på Abuberget dyrkas av många grupper. Under tio dagar fastade många familjer för hennes skull. De tillbad henne i sina hem. Hon firas i månaden Shravan mitt under regnperioden. Under de tio dagar då månen växer från en smal strimma till ganska rund. Den tionde dagen kallas Dashmi, som betyder tionde. Hon är den tionde dagens gudinna.

Då går hennes tillbedjare i procession till Nakki-sjön och sänker ner en bildstod ( _murti_ ) av henne i vattnet. Klockan fyra på morgonen, då det ännu är mörkt. Mörker och regn är inget som avskräcker hennes anhängare.

"Genom fasta och böner har vi bett om Dashmi Matas hjälp. Om hennes ynnest." Så svarade kvinnorna jag frågade. Var och en hade sitt problem, som de hoppades gudinnan skulle lösa.

Under fastans alla tio dagar hade kvinnorna burit glittrande saris som vid bröllop. Även i sina vardagssysslor. Sådana kläder bar både Shankar Harijans fru Chanda i Delvaras soparkastkvarter och kvinnan som brukade sälja bananer till mig vid fruktmarknaden i Mount Abu.

Hon kallade mig uncle och frågade en gång: "Uncle, uncle angreji me kya hai?" ('Farbror, vad heter uncle på engelska?') För henne var uncle ett hindi-ord.

*

Bhilkvinnan vid busstationen hade också festkläder. Hon som botade folk med ramsor och agarbati rökelse. Hennes man skomakaren framhöll att Ma (gudinnan) bara uppfyller önskningarna för den som tror på henne helt och hållet. Inte för andra, även om de fastar och ber.

#### Regnet

Vi var mitt i regnperioden. Hela natten hade det ösregnat och på morgonen var det tät dimma. Det måste ha varit svårt för dem som följde med gudinnan Dashmi Mata till Nakki Lake under natten.

Två dagar senare satt jag i mitt rum med regnet utanför. Det hade regnat mest hela tiden och när det inte regnade var Delvara insvept i tjock fuktig dimma. Som om låga moln kröp fram över marken. Mitt rum var rätt torrt, men det droppade från plåttaket och regnvatten kom från fönstret, när regnet vräkte ner som värst. Vishnus morbror Babu Lal hjälpte mig knyta fast ett plastskynke utanpå, och det skyddade en del.

När det kom 200 mm på en gång forsade vattnet över åkerfälten, som såg ut som sjöar. Vattnet svämmade över vid Puleja-bron nedanför backen. Forsen blev ett vattenfall och en bil drogs ner i dräneringskanalen. Översvämningen gjorde det omöjligt att ta sig till Mount Abu så länge regnet pågick, och tidningsbudet visste inte hur han skulle komma hem.

Folk kom till bron i regnkläder och tittade. Sen sjönk vattnet undan och det gick att komma över gatan. Stånden med te och grönsaker kom tillbaka. Men regn och dimma fortsatte en vecka till. Mina skor möglade. Den 18 augusti tittade solen fram och det började torka upp. Jag åkte jeep till busstationen i Mount Abu och fick skorna putsade av min bhil-vän, som jag tror heter Rattan Lal.

### Garasia-stammens festligheter vid Nakki Lake

Den 16 maj 2011 gick jag till fots från Delvara till Nakki Lake, sjön bredvid staden Mount Abu. På vägen ligger tempel i vacker miljö. De besöks av bilburna medelklassturister från Gujarat och bakom templen finns tomter med stora byggnader som tillhör den hinduiska sekten Brahma Kumari. I området ser man män och kvinnor i vita nystrukna kläder som är med i den hinduiska Om Shanti rörelsen. Sen sluttar vägen ner mot Nakki Lake, och därifrån både syntes och hördes grupper av uppsluppna människor som tillhörde Garasia-stammen. De kom från slätten runt omkring Abuberget, byar där detta stamfolk verkar ha bott länge. De var i allmänhet jordbrukare i liten skala, tror jag. Om den stammen vet jag inte mycket, men jag kände Jeta Ram Garasia och hans familj, när de arbetade hos Tan Dan i Achalgarh 2003. Vänliga och stillsamma. Vi hade fin kontakt. Deras son Ladu gick i samma skola som Nilam. Nu har Jeta Ram flyttat till sin by på slätten. Hans fru är död liksom Nilam.

*

Parkeringsplatsen intill Nakki Lake var den 16 maj 2011 fylld av dansande garasia-kvinnor i färggranna traditionella dräkter. Dräkter som mest liknade en fantasifull improvisation av någon militäruniform från gamla tider. Som operettkläder med glittermedaljer av plast och papp. De små lätta kvinnorna med bara fötter såg ut att sväva i luften under dansen, när de följde trummornas rytm. Männen hade vita kläder och färggranna tygkransar runt halsen. Det fanns uniformsdekorationer på deras kläder också. De såg ut som ett bröllopsfölje. Nere vid sjön såg jag hur de slängde pengar i vattnet. Som offergåva.

Vishnu Prajapati berättade att det var _purnima_ , dagen för fullmåne i månaden _vaishak_ , och den dagen tillbad garasia-stammens folk sina döda. De kom från byar nere på slätten med aska och benrester från dem som dött under året. Asthi phul, som sänks ner i sjön. Sen badar de och går till Jain-templet i Delvara.

Detta är tydligen deras version av den hinduiska seden att sänka den dödes asthi phul i Gangesfloden vid Hardvar. Seden är så utbredd bland hinduer i västra Rajasthan, att det varje dag går statsbussar från Jodhpur till Hardwar tur och retur.

Sen såg jag garasia överallt i Mount Abu och Delvara under två dagar. Tusentals, kanske tiotusentals. (Det lär bo omkring två hundra tusen garasia i Rajasthan, de flesta i distrikten nära Abu.) Kvinnorna dansade vid busstationen, när de väntade på bussen tillbaka till slätten. Hela tiden nya grupper i glad feststämning. Inte alls något högljutt gråtande bland kvinnorna, som jag ibland sett vid många hinduiska kasters dödsceremonier.

De var på utflykt till Abu och hade roligt.

tillbaka till början

###  C04 Samtal om hinduiska trosföreställningar

Det finns några ord, som ofta användes av dem jag kände i Delvara. Ord för hinduiska begrepp som _samskar_ och _karma_. Vad ansåg de jag talade med att orden betydde? Det vill jag veta, för att bättre förstå hur de hinduiska trosföreställningarna såg ut från deras perspektiv.

Mahindra Kumar Rana, trädgårdsmästaren vid Bikaner House, hade en kollega som hette Dhiraj Kumar. De var båda runt trettio. Mahindra var bhil, och Dhiraj tillhörde kasten dharu, som jag inte kände till. Han bodde också uppe på höjden i Delvara, men hans hus låg på en annan klippa. Jag råkade gå förbi hans hus efter att ha hjälpt Mahindras brorsbarn med skolarbete vid Mahindras hus. Dhiraj Kumar var hemma, för det var onsdag. Hans lediga veckodag.

Samtalet kom in på resor, om släktingar och om begreppet samskar, som jag hade svårt att förstå. "Man skall inte diskutera med släktingar som är äldre än en själv. Inte säga emot. Den som har en åsikt som släktingen inte gillar, bör hålla tyst om den. Det är samskar", sade Dhiraj.

Samskar är att visa respekt för äldre, följa traditionen och lojalt hjälpa till i sin familj.

Vishnu Prajapats kusin Pravin levde på det viset. Han var i tjugoårsåldern och arbetade som hjälpande hand i sin farbror Bhabu Lals affär i backen. För det mesta hjälpte han till med grovjobb som att byta däck på bilar och motorcyklar. Tyst och ihärdigt. Han arbetade med de punkterade däcken mellan affären och vägkanten omgiven av pratande människor. Han lät dem sköta samtalen. På sin knappa fritid hjälpte han sin fru med att gå med maten hon lagade åt andra. Pravin och hans fru fick inte mycket pengar för allt sitt slit, och de bodde enkelt. De hade två små flickor och fick sen en tredje. Pravins pappa Sunder Lal var en from man, som skötte templet vid Pulleya-bron.

Dhiraj och andra verkade med samskar mena ett rättfärdigt levnadssätt. Ett liv med goda gärningar enligt omgivningens normer. Fasta, bedja i tempel och givmildhet till behövande. Goda gärningar kallade de _punni_ och dess motsats _pap_ (synd). Varje människa samlar på sig punni och pap, som tillsammans bildar _karma_ , ett konto som människan bär med sig även efter sin död. Det påverkar pånyttfödelsen ( _punarjanm_ ), dvs i vilken kropp själens essens (atma) näst gång skall leva vidare. Atma är själens gudomliga fundament, som till slut, om allt går väl, kommer att uppgå i parmatma, den evige gudomen.

Men vägen dit är lång. Först måste karma bli bättre och bättre genom alltmer puni och alltmindre pap. Det är livsmålet och meningen med livet.

Ungefär så uppfattade jag att många i Delvara tänkte, men sällan uttryckte. Självklarheter, som det inte var något att orda om, kanske.

Men begreppen bollades hela tiden fram och tillbaka som bakgrundsfakta i de samtal om livsåskådningsfrågor, som religiöst intresserade personer satte i gång i mitt sällskap. Jag förutsattes lyssna och lära. Att säga emot var dåligt uppträdande, som Dhiraj sade i vårt samtal om samskar.

Men jag kunde ställa frågor, och det gjorde jag.

### Återfödelsen

I backen utanför Vishnus hus finns en smedja. I samma byggnad som smedjan finns ett litet krypin med öppning mot gatan och biltrafiken som stryker förbi obehagligt nära. Där öppnade Suresh Khanodiya från Ajmer en strykinrättning i slutet av juni 2011. Ibland hade han inga kunder, och då fanns tid för samtal med andra. Han fick vänner bland dem som jobbade på ett husbygge intill och ungdomar som bodde runt Vishnus hus. En grupp människor som ofta syntes hos Suresh, trots att platsen mellan husväggen och vägbanan var så liten.

De blev nyfikna på vad jag kunde vara för en figur, och ville att jag skulle stanna till och prata, när jag gick förbi. Suresh var hindu och vegetarian. Kanske jag var köttätare eller hade andra ovanor som utlänningar var kända för. Sånt som var _pap_ (synd) enligt hinduiskt sätt att se. Snart var vi inne i samtal om återfödsel och själavandring.

Jag frågade om den som gjort _pap_ kunde bli en giftorm eller något liknande i nästa liv. "Så är det inte", sa Suresh. "Man blir återfödd inom sin egen grupp. En människa blir en ny människa, men den som har dålig karma kan i nästa liv få sjukdomar eller andra problem. En trogen vakthund får i nästa liv en bra hundkropp. Oxar lever ett slitsamt liv, plöjer åkrar, eftersom de har dålig karma sedan föregående liv. Tjurar får vila och ha det bra, som belöning för vad de gjort i föregående liv."

"Men befolkningen växer ju hela tiden", sade jag. "För några generationer sedan fanns hundra miljoner människor i Indien, nu finns över tusen miljoner. Varifrån kommer atma till alla dessa nytillkomna människor? Själavandring kan man ju förstå om befolkningen är lika stor hela tiden, men hur fungerar det om den tiodubblas?"

Smederna som jobbade intill Suresh menade, att _atma_ visst kunde ta boning i kroppen på en helt annan djurart än i förra livet, och att den kunde vandra från djur till människa och tvärtom.

Vem hade rätt? "Måste man inte ha något bevis för att kunna veta hur det förhåller sig med själavandringen", frågade jag.

Suresh sa, att han var helt säker på att atma föds på nytt, för han hade själv haft sådana upplevelser. Vilka de var ville han inte säga. Det var privat och känsligt.

Mukteshvar, en av de två smederna, sa att en del kunde minnas och berätta om sitt föregående liv. Det var lättare för den som hunnit bli gammal än i unga år.

Två dagar senare pratade jag med Vishnu Prajapat om punarjanm (återfödelse). "Det finns barn, som kan peka ut sina föräldrar i föregående liv och gå till dem, fast de bor långt bort", sade Vishnu. Ett bevis för själavandring enligt honom och andra. Men kan man generalisera utifrån enskilda fall, undrade jag. Har alla själavandring för att några har det?

"Minnet sitter i hjärnan, som dör med kroppen. Atman är en del av själen som är annorlunda än kroppen. Hur kan atman minnas föregående liv?", frågade jag.

Vishnu blev tveksam. Dels kände han starkt för det hinduiska tänkesättet, dels var han lärare med kontakt med ett mer förnuftbaserat tänkande, det naturvetenskapliga.

Två generationer tidigare hade hans familj levt som bönder på landsbygden i Sind. I en lika traditionell hinduisk miljö som deras släktingar i Sanchor, som jag såg en glimt av vid bröllopet i maj.

Varje lördag kom Vishnu till min dörr för att hänga upp ett nytt snöre med citron, kolbit och mirch (spansk peppar). Som skydd mot det onda ögat ( _buri nazar_ ). Det verkade han tro fullt och fast på. Liksom astrologi. "En mycket avancerad och användbar vetenskap", sade han till mig.

*

Jag fick en tanke om karma. Om man inte minns något från föregående liv, och det gör ju de flesta inte, så har man ingen möjlighet att veta varför man blivit bestraffad i detta liv. Vilka fel (pap) man gjort i föregående liv. Det går inte att lära av sina misstag och förbättra sig den vägen. _Bhogna_ , dvs att få sota för sina okända synder, förefaller att vara ett despotiskt bestraffningssystem. Kanske inte så olikt det som vissa maharajor använde sig av i gamla tider. Varför skapade Bhagvan, den allsmäktige guden, ett sådant system?

### Ödet

De 14 juli stod i tidningen om en svår tågolycka. Femtio personer dog när Delhi-Calcutta Mail spårade ur. Jag frågade Suresh som strök kläder, vad han tänkte om detta. "Det finns ingen anledning att känna något särskilt, för deras olycka beror på dålig karma i tidigare liv. Om någon slarvat nu och det orsakat olyckan, kommer han få sota för det ( _bhogna_ ) i kommande liv", svarade Suresh.

"Skall man inte hjälpa nödlidande av medlidande ( _sahanubhuti_ )? Är det för att få goda gärningar till sin karma som man hjälper?", frågade jag.

"Ja", svarade Suresh.

En månad senare, ungefär den 10 augusti inträffade en lika stor olycka på Abuberget. Under en regnig dag mitt under monsunen körde en fullsatt buss på väg till Palanpur av vägen och föll nerför en brant. Ett stort klippblock sattes i rörelse och föll ner över busstaket som blev helt intryckt. Omkring femtio personer dog och det var sorg i Delvara. Den 15 augusti, dagen för Indiens självständighet år 1947, ställdes firandet in i alla Abubergets skolor. Många barn hade släktingar som dött.

Den 10 augusti, samma dag som bussen föll nerför stupet, var det raksha bandan. Då bröder och systrar möts för att fira sitt syskonskap. Pravins fru Nita skulle till Palanpur för att hälsa på sina bröder.

Det ösregnade. "Det är farligt att åka buss nerför berget, när det regnar så mycket", sade jag. "Bäst att du låter bli".

Hon och hennes små flickor åkte. Något annat var otänkbart för dem. Pravin skjutsade dem till busstationen på en lånad motorcykel. De steg upp på bussen som åkte iväg.

Jag satt i mitt rum och skrev, när Pravin kom med mat till mig några timmar senare. Han berättade om katastrofen, som just hade hänt.

Hans fru Nita hade åkt med en annan buss. Bussen före.

" Gud har räddat oss", sade han.

*

Några dagar senare hade jag ett samtal med Vishnu Prajapat om ödet.

"Om allt är förutbestämt enligt _karma_ , _pap_ och _punni_ , varför går man då till templet och ber Gud om ett bra liv?" undrade jag.

Vishnu Prajapat höll med om att det var ologiskt. "Om allt beror på karma, vad kan Gud eller någon annan göra åt saken?" svarade han.

"Såna motsägelser finns det full av i hinduiskt tänkande", sade Vishnu. "Ologiska tankekrockar. Som jag tror beror på, att idéer från olika håll och epoker lever vidare tillsammans, snarare än att nya tankar ersatt gamla", menade han.

Vishnu ansåg också, att iden om karma var ett sätt att kontrollera vanligt folk, massorna. De försökte leva efter tankekedjan dygd-synd-orsak-effekt-resultat ( _puni, pap, karan, asar, parinam)_ för att få ett bättre nästa liv. Därför gjorde de inte uppror mot överheten i det här livet.

Suresh vid strykinrättningen tyckte att karma var väldigt viktig. "Jag tänker varje dag på min karma och hur jag skall kunna förbättra den", sade Suresh.

*

Nära Vishnus hus fanns en liten teservering, som sköttes av en man av bhil-stammen. De flesta som satt där var bhil. De kom från husen uppe på klipporna på andra sidan vägen. En av dem hade bara en hand. Han hette Uda Ram och satt ofta ensam. Ibland slog jag mig ner hos honom. Den 15 juli frågade jag Uda Ram vad han tänkte om det som Suresh och de andra hade förklarat för mig.

"Det tror jag inte på. Jag tror inte på _karma, pap, puni och bhogna_. Inte på själavandring heller", sade han stillsamt men bestämt.

Uda Ram kallade själen för _ji._

"Ji sitter i bröstet, men tänkandet finns i huvudet. Därför kan inte ji minnas något efter döden, då den lämnat kroppen. Vart ji går kan ingen säga.", sade Uda Ram.

Han trodde inte att den går in i en ny kropp.

"Det är ingen gud som skapar _ji_ utan mamma och pappa", sade Uda Ram. "De ger var sin liten del av sina ji, då ett nytt barn skapas."

"Om man slaktar en get som offer till en gudinna ( _devi_ ), så är det getens _ji_ som vid döden går till gudinnan. Den döda djurkroppen blir kvar utan ji. Det är alltså getens ji som offras till gudinnan, då geten dödas vid templet, inte getens kropp.

Geten är ett fridfullt och vänligt djur. Ett oskuldsfullt djur. Det är därför dess _ji_ ges som offer till gudinnan", förklarade Uda Ram.

Nästa dag satt Uda Ram Bhil vid skymningen nere vid Pulleya-bron. Biltrafiken till Mount Abu hade tystnat och allt var stilla. Kanalens och dammens vattenyta låg alldeles blank. Bergknallarna såg ut att ha somnat liksom växtligheten. "Nu går naturen till vila", sade Uda Ram, som med sitt stillsamma väsen tycktes leva i harmoni med sin omgivning.

Uppfattade Uda Ram Bhil naturen runt omkring oss som besjälad? Som att det fanns liv i stenarna? Jag frågade inte. Ville inte prata sönder en stämningsfull stund.

*

Vid Vinod Rana Bhils lilla mat och teservering på andra sidan bilvägen fanns under några dagar i juli också ägg till salu. Han sålde kokta ägg för fyra rupier styck. I Mount Abu kostade de tre rupier. Vinod köpte sina ägg utanför hönsslakteriet i Mount Abu. De kom från en äggproducent i Palanpur. Bhil, rajput och soparkastens folk köpte äggen utan problem. De var ju _masahari_ (köttätare). Enligt Vinod köper män från andra kaster också ägg. Men de äter dem utanför hemmet i smyg. Även brahminer och prajapati. Det hade han själv sett.

Vishnu Prajapat tyckte inte om ägg. "Jag mår illa bara av lukten", sade han en gång.

Vinod visste att äggen var obefruktade och inte hade något liv inuti. Inget kycklingfoster. "Det behövs ju en tupp, för att det ska bli kycklingar", sade han.

Försäljningen verkade gå dåligt. Jag såg ingen, som köpte hans ägg. Sen slutade han sälja. Kanske han börjar igen till vintern, då det blivit riktigt kallt uppe på Abuberget.

*

Uda Ram Bhil i Delvara hade talat om själen som ji. Det var inte lika med atma, som i hinduismen uppfattas som människans eviga livslåga. Det oföränderligt gudomliga inom henne som vid befrielsen (moksha) blir ett med den stora gudomen (parmatma). Uda Ram Bhil trodde inte på idén om atma, som han uppfattade som påhittad. Han trodde att människan hade ji. Kanske det var en själ som kan förnimma.

Något i stil med begreppet _man_ inom sanskrit-hinduismen. Man finns i kroppen och atma finns i man. Ädelstenen är insvept i en silkesduk som ligger i ett skrin, som Valter Eidlitz uttryckte det en gång på Arbetarnas Föreläsningsinstitut i Stockholms Klarakvarter på 1950-talet. Han berättade om Krishna och Upanishaderna.

*

Suresh fick mer jobb under regntiden. Hans varma koleldade strykjärn strök bort fukten från nytvättade kläder, som hade svårt att torka. Stryka kläder var ett gammalt yrke inom hans släkt. "Vårt kastyrke", sade Suresh.

Vid verkstan alldeles bredvid smidde Mukteshvar och Shankar Ram på en järngrind till ett hus längre upp i backen. Vi kom att tala om pengar. Hur det kändes att vinna på lotteri. För att vinna hundratusen rupier på en lott som kostat tio rupier måste man ha riktigt stor tur. "Det kallas _kismat_ och _nasib_ ", sa Shankar Ram. "Det är förutbestämt, det står skrivet i ödet, vem som skall vinna. Bara de vinner som har en bra karma sedan föregående liv. De andra drar en nitlott. Det beror på att de hade mer synd ( _pap_ ) på sitt livskonto ( _karma_ )", förklarade han.

Jag trodde att vinstlott eller nitlott berodde på slumpen, men kom inte på vad slump heter på hindi. De andra tyckte inte att någonting hände av en slump. 'Hur går det ihop med slumptalsteorin inom statistiken?', tänkte jag. Selektionsteorin för nya arters uppkomst inom biologin. Mutationer och annat. Hur randomiserar man växtodlingsförsök utan slumptalstabeller?

(I ordboken står att slump kan översättas med _aakasmik_. På engelska random.)

Shankar Ram och Mukteshvar talade om karma, kismat och nasib som om de hörde ihop med pap och punni alla tre, men det gör nog bara karma, vars idé finns i ordspråket 'Som du bäddar får du ligga.' En gammal visdom som fått sin speciella betydelse på den indiska kontinenten genom att den kopplats ihop med idén om själavandring.

"Kismat och nasib betyder tur, inte öde", sade Vishnu Prajapat. "På engelska luck.

Hindi-ordet för öde (fate) är bhagya.

Ödet är tanken att allt är förutbestämt av högre makter, som styr världsalltet. Alla händelser är förutbestämda och kan inte påverkas."

"Men det går att förutse vad som skall hända genom att studera himlen", berättade Vishnu. "Bland ljuspunkterna på himlen kan man se tolv bilder ( _nakshatra_ ) och genom att studera dem kan man avläsa framtiden. Det kallas för astrologi."

*

Att man i gamla tider haft samma tankar också i Europa finns en antydan om i det gamla talesättet 'det står skrivet i stjärnorna'.

Observatorier byggdes för den astrologiska forskningen från Jaipur i Indien till Tycho Brahes ö Ven i dåtidens Danmark för fem hundra år sen. Inte för astronomin. Men Galileo (och även Kepler?) använde Tycho Brahes insamlade data, så de fick betydelse för astronomin också. (Hört på radio i Sverige.)

*

" Astrologi är en urgammal och mycket betydelsefull vetenskap", sade Vishnu. "Det har inget med astronomi att göra, läran om himlakropparna som fysikaliska fenomen. Vad solen och stjärnorna är för något i naturvetenskaplig mening är det många i Indien, som inte känner till. Man kan ha stora kunskaper i astrologi utan att behöva bry sig om den saken. Det är en vanlig föreställning bland vanligt folk att solen är en gudom dragen av sju hästar", sa Vishnu. "Som miljoner människor tillber vid varje soluppgång."

Inte många uppfattar de små ljuspunkterna på himlen som solar oerhört långt borta. Snarare som små tindrande oljelampor fästa på himlavalvet.

Månen är en dyrkad gud liksom solen. Att en människa satt sin fot på Chandrama, månguden, är något man helst inte vill tro på. Min vän Durga Dan i Chelana ville ha mer bevis.

Efter mina samtal med Vishnu Prajapati om astrologi, tyckte jag mig urskilja två slags astrologiska tillämpningar. Dels för att i stjärnbilderna ( _nakshatra_ ) kunna avläsa när något bör göras eller inte göras, dels för att få kunskap om kommande händelser. Det första sysslar indiska astrologer mest med. Brahminska präster har hinduiska årsalmanackor fulla med astrologisk information. Det gäller för folk att välja rätt dag för alla tänkbara nya företag, som att så sin gröda, bygga nytt hus och fira bröllop.

I Rajasthans byar vet folk hur det gick för Teja, den medeltida folkhjälten som inte brydde sig om att lyda tempelprästen. Han borde ha väntat på en bättre tidpunkt för att hämta hem sin brud. Den typen av astrologi är en stor och mycket gammal affärsverksamhet i Indien med väl inarbetade kundrelationer.

När det gäller att förutse kommande händelser, kände sig Vishnu Prajapat mer osäker, om det är en del av indisk astrologi. "Det är inte sånt som _pachang jyotishi_ , dvs almanack-prästerna, sysslar med. De hjälper enskilda personer och familjer i konkreta situationer", sade Vishnu.

Men prästerna gör förutsägelser om kommande katastrofer när kometer syns på himlen. De har offerceremonier vid templen för att avvärja jordens undergång. Gång på gång. Det kan man läsa i tidningarna. Vid sådana tillfällen bränner de upp stora mängder smörolja (ghee) i sina eldar (havan).

Allt är förutbestämt av högre makter och människan står maktlös. Ingen undgår sitt öde. Sådan fatalism har funnits länge i Sydasien och Västasien och även i Europa, som de grekiska dramerna visar.

Ödesdramat Oidipus spelades på hindi vid Dansakademin i Jodhpur 2011. Jag såg den tillsammans med Dinesh, Chuni Lal Meghvals brorson i Chelana.

*

Det finns tydligen många idéer om vad inträffade händelser kan bero på. Samtalen vid Delvara handlade om de här -

\- karma (orsakat av gärningar i tidigare liv)

\- ödet (högre makter bestämmer och vi kan inte påverka, fate, bhagya)

\- gudarna bönhör den bedjande (underverk, _chamatkar_ )

\- tur och otur (kismat, nasib) luck

\- slumpen (aakasmik) ingen orsak som går att upptäcka, neutralt begrepp

*

Vishnu Prajapat hävdade att kismat och nasib betyder luck (tur), och inte fate (öde), men det beror nog på sammanhanget. Om en gudinna avgör en människas kismat, så verkar det mer vara fråga om öde än tur i betydelsen slump.

### Guds vilja i allt som har hänt

Trots karma-teorin om orsak och verkan och själavandring, finns i folks talesätt ofta det andra, mer ödesbaserade synsättet, att allt vi ser omkring oss är Guds verk. Någon mer förklaring behövs inte, eftersom det i efterhand går att säga, att det blev som Gud ville. Varför Gud ville ha det just så, är ej lönt att spekulera över. Outgrundliga är Herrens vägar.

Bra händelser, som att få en son, sker med Guds välsignelse, barmhärtighet (daya). Naturkatastrofer, som svår torka, beror på Guds vrede.

Varför söka naturliga förklaringar till fenomen som regn och blixt, när alla vet att Gud har skapat dem (rachaya).

Varför finns en grotta i berget? Gud har gjort den. Behövs ingen geologisk förklaring. Livsprocesser som att blad växer ut och bli gröna är Guds verk. Räcker utmärkt som förklaring. Fotosyntes-teorin behövs inte. Allt är Guds verk. Gud har gjort allt. Det blev som det blev, därför att Gud ville ha det så.

### Gud och kismat. Tur eller öde?

Den 8 december 2011 i Chelana.

"Vemata är en gud som bestämmer över människornas goda och dålig _kismat_ ", sade Durga Dans yngste son Lallu.

Vematas beslut är väl en ödesfråga för den det gäller. Det var nog det Lallu menade.

*

Vishnu Prajapat vid Abu-berget tänkte annorlunda. "Kismat betyder luck (tur) och inte fate (öde)."

Men om hela resten av livet påverkas av en händelse, är det väl snarast en ödesfråga. Var sig det var tur eller otur att det hände.

*

Sunder Lal Prajapat i Delvara sade den 17 juli 2011, att det lilla barnets framtida liv blev bestämt sjätte dagen efter barnets födelse. (Under sjätte levnadsdagen.) Av vem och hur? Hur går det ihop med idén om karma, dvs att den nya människan (barnet) får det liv det förtjänar, utifrån vad dess _atma_ har för _karma_ (konto) från förra livet.

tillbaka till början

##  C05 Bröllop och barnafödande

Under den heta årstiden 2011 var det bröllop hos många familjer jag känner. Familjen vid Bhregu Ashram i Achalgarh gifte bort två flickor, Premlata och hennes lillasyster Bhavna. Bhavna var ännu mycket ung, men tilldragande. Hennes flera år äldre pojkvän bodde hemma hos familjen i Achalgarh, när jag hälsade på i början på maj några dagar före bröllopet. Hela familjen verkade ha det trevligt. Det fanns inte en möbel i huset, där vi drack te. Bristen på pengar var uppenbar. Ändå verkade de trivas med tillvaron.

Även Premlata var förlovad, men inget var bestämt om bröllopet. Efter mitt besök ringde Premlata och bad mig ladda hennes mobiltelefon med femtio rupier. Det gjorde jag. Sen fick jag ett nytt telefonsamtal, då hon sa att hon skulle gifta sig samtidigt som Bhavna. De hade ringt till svärfamiljen i Palanpur och gjort upp. Bröllopet ägde rum 6 maj på dagen för _akha tij_ då väldigt många gifter sig. En verklig lyckodag (bra _shakun_ ).

Familjens kastyrke var att sköta om tempel. De skötte det lilla templet vid natursköna Bhrego Ashram uppe på Abuberget och en bror skötte ett tempel i byn Kasindra nere på slätten bakom Taleti. Han skulle också gifta sig men två dagar efter sina systrar. Alla tre gifte sig i Kasindra, där det var mycket varmt. Bhavnas svärfamilj var betydligt fattigare än Premlatas mer urbana svärfamilj. Det syntes på den magra hästen, presenterna och bröllopsföljets lantliga klädsel. Men det var också tydligt att Bhavnas man kände varmt för henne. Det var inte länge sedan Bhavna slutade i Achalgarhs lågstadieskola, där Vishnu undervisade. Vishnu sa att pojkens familj inte ville vänta längre.

En vecka senare gifte sig Vishnus brorson med en flicka från Sanchor.

Den 20 maj var det Gitas tur. Hon var Bala Dins brorsdotter i Jakha, Mahovadistriktet i Madhya Pradesh. De ville att jag skulle komma, men det var för långt och hett.

Bala Din hade jag lärt känna i Greater Noida, som jag skall berätta om längre fram.

#### Bröllop i Marvar Junction

I Shivganj bodde Prakash Bagela och hur jag lärde känna honom skall jag också berätta längre fram. Hans familj tillhör soparkasten.

Prakash Bagelas äldste son skulle gifta sig den 11 juni. De hade bjudit mig långt tidigare och jag hade lovat att vara med, om jag klarade av hettan. 40 till 45 grader mitt på dagen. Brudgummens följe samlades i Shivganj och åkte i två abonnerade bussar till Marvar Junction, där brudens familj bodde. En buss för männen och en annan för kvinnor och barn. På vägen fick bussen för kvinnorna fel på bromsarna. Klockan tre på natten. Alla män klev av och kvinnorna fick sätta sig i vår buss. Vi inväntade en ersättningsbuss vid en bensinstation ute på slätten. Den kom efter en och halv timme. Under tiden satt vi och småpratade och det fanns lite te att dricka.

På morgonen när solen kommit upp en bit på himlen, gjorde vi vår entrè i Marvar Junction. Vi var _barath_ (brudgumsföljet) och samlades på en öppen plats bredvid järnvägsspåren för lite vila. Sen gick vi i procession mot soparkastens bostadskvarter till tonerna av en mässingsorkester. Ibland stannade vi upp och de som ville dansade. Både män och kvinnor. Många män bar turbaner och festkläder. Ravi ordnade en turban åt mig också, och ville att jag skulle vara med och dansa. Det gjorde jag också en stund. Turbanen var varm och jag började känna mig yr i hettan. Av med turbanen och vila i ett rum med skugga. Det ordnade Ravi. Han hittade ett rum med cooler. Där var lite svalare och vid middagstid slumrade jag till. Heta ökenvindar blåste eld på mig. Jag vaknade och såg att vattnet i coolern hade tagit slut. Fläkten blåste in den varma utomhusluften. Golvet var fullt av folk som i likhet med mig hade tagit sin tillflykt till just det här rummet och alla hade det besvärligt. Bättre att stänga av fläkten, för något mer vatten gick inte att få tag på.

Bröllopet och bussresan till Marvar Junction gav mig nya kontakter inom soparkasten. Jag blev vän med Anil Biravat i Bali och Pappu i Valsad, Gujarat. Dem och flera andra hälsade jag på längre fram.

*

I Rajasthan lever kvinnorna i pardah, dvs hålls borta från gator och torg och främmande mäns blickar, så mycket som möjligt. Utanför hemmen är männen i stor majoritet på de flesta platser. Soparkastens kvinnor jobbar ju dagligen utanför hemmen och är inte lika lätta att isolera, men de har också sin begränsade rörelsefrihet.

Bröllop är särskilt för kvinnorna stora händelser, då de träffar mycket folk och kanske gör långa resor till avlägsna släktingar. Fest hela dagarna och nya vänner bland svärfamiljerna. Musik, dans, buller och mycket prat är något de flesta gillar.

Kontakter med kastfränder runt om minskar nog den sociala isolering de lever i på grund av att andra kaster håller sig borta. Många vanliga hinduer visar i handling att de inte vill svärta ned sitt rykte genom att umgås med bhangis, dvs soparkastens folk.

#### Hur många barn klarar miljön av?

Många kaster lever i barnrika miljöer, inte bara soparkasten.

Nästan alla döttrar blir bortgifta, det ser släktingarna till. Sen kommer barnen. Men varför så lite tal om åtgärder för att hålla barnafödandet inom rimliga gränser? Ekonomiskt och ekologiskt hållbara gränser. Alltför barnrika familjer och släkten skulle må bra av någon form av barnbegränsning. Hur efterlevs åldersgränsen för giftermål? Bör den höjas? Vissa tycker att den bör sänkas för att minska sexuella övergrepp. (Till exempel en f.d. chefsminister i Haryana)

Pravin Prajapat i Delvara har fått sin tredje dotter. En del har fler döttrar. Det är trevligt med döttrar, men anledningen till de många döttrarna är ibland att paret inte fått någon son, som kan utföra familjens hinduiska riter. Är det en acceptabel anledning till att låta barnaskaran växa?

*

Vissa verkar använda fosterdiagnostik som en metod att koncentrera barnafödandet till pojkar. I byn Jakha i Bundelkhand, Bala Dins hemby, finns många fler kvinnor än män enligt befolkningsstatistiken. Så är det på många håll. Hur kan ojämn könsfördelning få fungera som barnbegränsningsmetod? Det behövs mer humana metoder.

*

Förr, för ett par hundra år sedan, föddes många barn i de flesta familjer, men det ledde inte till befolkningstillväxt som nu. Många små barn dog av hunger, törst och sjukdomar. Många kvinnor fick skilja sig från kanske hälften av sin små under gråt och sorg. Nygifta kvinnor kan numera glädja sig åt det ena barnet efter det andra utan att något av dem dör. Det är ett tidigare okänt lyckotillstånd, som borde kunna förenas med frivillig barnbegränsning för samhällets bästa. Även de som egentligen vill ha väldigt många barn, i likhet med Harman Dans farmor i Dhadharvala, Bikaner, förstår nog allvaret. Naturens resurser inte räcker till.

Effektiv barnbegränsning finns hos många av städernas yrkesarbetande medelklassfamiljer. Men var finns samtalen om befolkningstillväxten bland dem som mest berörs? Vid _akha tij_ bär alla sina små telningar på höften i överfyllda bussar. På väg till nya bröllop. Någon koppling mellan bröllop, befolkningstillväxt och överfulla bussar hör jag sällan någon göra.

tillbaka till början

## C06 Soparkastfamiljer på Abuberget

#### Shankar

På höjden i Delvara ligger bland klipporna bhilfamiljernas hus. Intill ligger Bapu basti, där soparfamiljerna bor. Bostadsområdet heter Bapu basti eftersom det invigdes av Lal Bahadur Shastri, när han var Indiens premiärminister några år på 1960-talet. "Shastri kallades för Bapu", förklarade Ram Kishor som själv bodde där. Där bodde också Shankar, som sopade gatorna mellan Nakki Lake och Mount Abu. Med fast anställning hos kommunen och därmed en trygg försörjning. Familjen hade två enkla hus med ett rum i varje. Hans son hade gift sig ett halvår tidigare, så husen var nymålade. När de firade gudinnan Dashmi Mata under tio dagar i början av augusti 2011, blev jag inbjuden till en högtidsstund hos dem. Under fastan får de som deltar bara äta en gång om dagen. (Ekasno) Vi åt på kvällen.

Innan vi åt läste Shankar om Dashmi Mata i ett tunnt häfte. De bad till henne och utförde _arti_ genom att svänga ett fat med brinnande kol framför gudinnans bild samtidigt som de sjöng sånger. Alla sjöng med. Shankar, hans fru Chanda och hans svärdotter Bindya. Barnen tyckte om prasad, små vita kulor som smakade sött. Det var gudinnans offermat, som efter bönestunden delades ut bland de närvarande.

#### Kailash

Längre in i soparkastens klippiga område bodde Kailash och hans familj. Kailash transporterade sopor från Abuberget till en torr flodbädd intill Abu Road. Kailash och hans vän i grannhuset körde traktor med släpvagn nedför den slingriga bergvägen tillsammans med fyra andra ungdomar. På flaket låg mängder med stinkande avskräde. De for varje dag, också då regnet öste ner. Då var det risk att slira av vägen. Under tillbakafärden var kärran tom.

"Min lön är fem tusen rupier i månaden och det räcker inte", klagade Kailash. "Jag önskar jag hade ett fast jobb."

Han liksom andra soparkastungdomar hoppades på ett fast välbetalt arbete vid kommunens sophämtningsavdelning. Ungdomarna var många, men jobben var få. De blev bara lediga när någon pensionerades.

Kailash och hans kamrat gick hand i hand, som unga män i Indien ofta gör. De var mycket goda vänner. "Jag kan överge min fru, men aldrig min vän", sade båda två.

Det var mycket folk hemma hos Kailash. Mest kvinnor och barn och en gammal man, som brukade ligga på en repsäng och vilade. Kailash pappa jobbade som gatsopare i Mount Abu och kom hem sent. Han hade fast jobb.

Kailash hade en son som bara var några månader och blev ompysslad av Kailash fru och mamma. Kailash syster var hemma på besök från sina svärföräldrar i Shivganj tillsammans med sitt lilla barn. Hon var gravid. En annan syster var förlovad ( _sagai_ ) och skulle snart gifta sig. När de fick råd. "Hennes systers bröllop kostade ett hundra femtio tusen rupier", berättade Kailash mamma. "Allt var dyrt. Både bröllopspresenterna till brudgummens familj (hemgiftet, _dahej_ ), och själva festen med alla bröllopsgästerna."

*

Kailash farfar bor i en by på slätten nära Sirohi tillsammans med andra släktingar. Kailash pappa flyttade till Abu-berget, när han fick jobb hos en rik köpman (seth). Seth hade köpt Alwar House vid Goya nära Delvara för att öppna en skola. Men det blev strejk bland personalen, skolan lades ner och Kailash pappa fick söka annat jobb. Givetvis som sopare, liksom alla andra av hans kast.

#### Payal och soparbarnens skolutbildning

Kailash yngsta syster gick i Delvaras statliga skola, där min vän Raj Kumar Rana var lärare. Hon hette Payal och stickade en tröja åt sig själv. "Vi lär oss att sticka i skolan", berättade hon. En praktisk färdighet hon kunde få nytta av. Jag berömde henne och såg fram emot att få se den färdigstickade tröjan, men hon lade av efter någon vecka.

"En del lärare vid Payals skola har affär och annat vid sidan om. Det gör att barnen inte får så mycket undervisning i skolan, som de borde ha", sade Kailash pappa. "Raj Kumar är inte sån. Han är intresserad av växter och djur, och kan fånga ormar." Han syftade på min vän Raj Kumar Rana, läraren som tillhörde bhilstammen.

#### Payals engelska

"Jag önskar jag kunde engelska", sade Payal. "Vill du lära mig?" frågade hon. "Gärna", svarade jag.

Vid nästa besök hade jag med mig ett färggrannt häfte med text på engelska, hindi och trevliga bilder. Penna, suddgummi och skrivbok.

Payal blev glad. Hon skrev några rader med engelska ord, när jag satt bredvid. En bra början.

"Nu kan du skriva resten av sidan på egen hand, så skall jag rätta och förklara mer nästa gång."

Nästa gång fanns inga nya ord i hennes skrivbok. Hon hade inte skrivit någonting.

Jag frågade hur mycket engelska hon lärt sig i skolan och vi tittade på hennes lärobok. Den var rätt avancerad, tyckte jag, med en del ålderdomliga ord och krångliga förklaringar av grammatiken." Vilket stycke skall ni kunna till nästa gång?" frågade jag. Payal bläddrade i boken och visade mig avsnittet de hade i läxa. Det handlade om några engelska och tyska soldater, som låg i skyttegravar under första världskriget. De firade en enkel jul tillsammans, trots att de var fiender.

Vad kunde Payal förstå av detta? Det var ju en svår text. Hon gick i åttonde klass, men vad hon lärt sig i de sju tidigare klasserna?

"Bäst jag kommer till skolan och pratar med din lärare", sade jag. Hon blev lite förskräckt. "Kom klockan tio", föreslog hon. "Då har vi lunch." Hennes skoldag var från sex på morgonen till klockan tolv.

Jag kom dit klockan tio och hälsade på skolans rektor och lärare. Rektorn hade jag blivit bekant med under mitt förra besök i skolan tillsammans med Raj Kumar Rana, som undervisade i lågstadiet på eftermiddagen. Klass ett till fem.

Lärarna i åttonde klass visade mig runt och jag fick sitta med och lyssna både under engelsklektionen och undervisningen i naturvetenskap och matematik. De undervisade mycket bra. Det gick att lära sig mycket, om man hade förkunskaper till den nivån. Några elever hängde med hela tiden. Men hur gick det för de andra? Och var fanns Payal?

På kvällen träffade jag Payal och hennes brorson, tre år, utanför Shankars hus. De var på väg nerför backen till någon affär.

"Varför gick du inte till skolan?" frågade jag.

"Det gjorde jag visst", svarade Payal.

"Jag var där klockan tio, men inte du", sade jag.

Payal såg generad ut.

"Jag gick efter lunch", svarade hon dröjande.

Vad skall man tro? Payal vill nog kunna engelska, men ville hon ha besväret med att lära sig? Det gick likadant nu som då jag försökte lära Nandu engelska i Greater Noida på hans begäran. Den upplevelsen finns med i delen om Greater Noida.

En del ungdomar utan studievana verkar tro, att kunskap är något man kan räcka över till dem, ungefär som ett föremål. Engelska är det enda de vill lära sig, eller snarare kunna, eftersom det är ett prestigefyllt språk som kan ge jobb. Men om vägen dit kräver uppoffringar, drar de sig ur.

*

Rektorn vid Payals skola sa att SC får 150 rupier i månaden som studiestöd. Det blir 1500 rupier om året. (Inga pengar då det är lov.)

SC står för scheduled castes, dvs kaster som av tradition blivit socialt nedtryckta och därför får extra hjälp av myndigheterna.

Dessutom, alla som går i statliga skolor får gratis lunch.

Men den verkliga fördelen med att gå i skolan borde vara att man får kunskaper.

Myndigheterna, dvs valda politiker och administratörerna, hade hittat ett sätt att hålla kvar svaga gruppers barn i skolan. Alla barn fick gå i skolan de första åtta klasserna. Inga prov och betyg så ingen behövde sluta på grund av för dåliga kunskaper.

Betygen började i nian och då måste eleven få minst 35 procent godkänt i proven för att få fortsätta till tionde klass.

Payals båda bröder slutade skolan i nionde klass och det skulle nog bli likadant för Payal. Det var för många småbarn och annat som drog till sig hennes uppmärksamhet för att hon skulle kunna koncentrera sig på studier. Familjen levde i grupp med den öppna platsen mitt i huset som samlingpunkt.

*

Vishnu Prajapats dotter Niti hade nyligen börjat elfte klass. Hon var inte SC.

"I min klass fanns det en SC som följde med upp till tionde klass. I nionde klass fanns det en till, men han föll ifrån. Nu finns det ingen", sade Niti.

Enligt Niti finns det ingen i klassen, som går igenom hemma, vad läraren lärt ut under dagen. Alla väntar tills det är dags för prov. Då köper eleverna passbooks. Där står frågor och svar på sånt som brukar komma på provet.

"Ingen läser i läroböckerna, utan går i stället igenom vad de själva skrivit i sina anteckningsböcker. Sånt som läraren skrivit på svarta tavlan", sade Niti som antagligen var ambitiös. Hennes pappa var ju lärare.

*

Payal hade en kamrat som bodde några hus bort i soparkastens område. Jag träffade henne hemma hos Payal just som hon skulle gå. "Jag måste hem och läsa läxan", sade hon.

Vilken överraskning!. Flickan och hennes bror tyckte båda att det var roligt att gå i skolan och tänkte fortsätta till tolfte klass. Deras pappa höll på med soparjobb, men skickade sina barn till en privatskola. "Den är bättre", sade han. "Det är dyrt, men barnen lär sig mer."

Jag blev förvånad. Ingen jag träffat inom soparkasten hade haft så höga ambitioner. "Känner ni några harijan barn som gått ut skolan ända till tolfte klass?", frågade jag. De visste inte riktigt. "Kanske i soparkastens område vid Mount Abu. Indira Colony. Där har någon en fru som är lärare vid en statlig skola ner vid Abu Road", sade en av dem.

Henne ville jag träffa. Hur hade hon klarat skolan, när andra misslyckades. Hon måste ju ha fått minst 35 procent i proven från tionde till tolfte klass. Och för att få jobb på en statlig skola måste hon ha fortsatt på först den vanliga högskolan och sen lärarhögskolan. Jag kände en soparkastfamilj i Indira Colony och bestämde mig för att fråga dem vad de visste om den lärarinnan.

Familjen jag kände i Indira Colony var släkt med Anil Birawat i byn Bali nära Falna. Anil var ungefär tjugofem år och transporterade varor med lastbil till och från Bali. Ibland deltog han i kloakrensning med hjälp av en rätt komplicerad maskin.

Jag var med när Anils pappa under högtidliga former pensionerades som traktorförare vid kommunen i november 2011. Det skall jag berätta om i nästa avsnitt.

Anils syster var gift med Jito, och bodde numera på Abuberget. Antagligen höll hon på med rengöringsarbeten tillsammans med de andra kvinnorna som bodde hos Jito och hans bror Amit. Som ung svärdotter höll sig Anils syster i skymundan, och jag kom mest i kontakt med Jito och hans mamma.

"Inder Harijans fru Shoba arbetar som lärare vid en skola i Abu road", berättade Amit. "De bor några hus härifrån, men hennes man är inte hemma. Därför går det inte att träffa henne nu", förklarade Amit.

"Shoba kan vara ett föredöme för Payal och andra skolflickor, som tillhör soparkasten", sade jag.

Motvilligt visade de mig huset, där Inder och Shoba bodde. Där var tyst och tillbommat.

#### Religiösa soparungdomar

Hemma hos Jito försökte jag få igång ett samtal om fördelen med utbildning bland soparkastens barn, om kastens förflutna och dess framtid, men det intresserade dem inte särskilt. Utgångsläget var ju inte så bra. När jag kom låg Jito och sov och Amit tittade på tv. Actionfilm med våld och oväsen. Deras mamma var någon annanstans, men hon kom och tittade på bilderna i en bok om Deen Dayal, som jag hade med mig. Svårt att få kontakt så länge jag försökte få dem att tycka något om behovet av sociala reformer. De talade hellre om sin fasta och sin dyrkan av olika gudar. Shiva på måndagar och Hanuman på tisdagar. Om firandet av gudinnan Dashmi Mata som hade pågått i tio dagar. Snart skulle firandet vid Baba Ram Devs tempel i Runecha komma igång och då ville pojkarna vara med bland alla pilgrimerna som vallfärdade till den platsen mitt ute i Tharöknen.

Deras släktgrupp (gotra) hette Dhanak. Liksom andra inom soparkasten (kallad harijan, valmiki, bhangi) hade de ett vitt förgrenat socialt nätverk, med ingifta släktingar inom kasten på annat håll i Rajasthan. Som man hälsade på lite då och då.

Familjen hade ett rymligt hus vid gatan som gick genom Indira Colony. Bättre byggt än de som jag för det mesta såg hos familjer av vanliga kaster och bhil-stammen. Deras yrke isolerade dem från andra kaster, men den kommunala sophanteringen gav många av soparkastens familj en bra försörjning. Alla vet ju, att det är svårt att få andra grupper att utföra bhangi-jobb i det hinduiska samhället. De hade en slags monopolställning på arbetstagarsidan.

I vardagsrummet där vi satt fanns både hemmatemplet med gudastatyer och tevens bullersamma Bollywood-filmer. Där hängde en stor bild av Kabir i sin toppiga huva. De sa att Kabir var harijan. Det fanns ingen bild av Ambedkar. Men längst upp på väggen satt en bild av en man i saffransfärgade kläder, som såg ut att vara Svami Vivekanand. De kände till att deras kast numera brukade kallas valmiki. Efter Valmiki som skrev det långa eposet Ramayana. "Han var bhangi och han är stamguden (kul dev) för vår kast", sa Jito och Amit. Hur en person som skrivit ett långt epos på brahminernas språk sanskrit kan tillhöra soparkasten, kan man ju undra. Många i Sverige anser ju för övrigt att soparkastens folk är kastlösa.

Jag tror att religionsutövningen är populär bland lågutbildade män och kvinnor mycket därför att det är en verksamhet, som kräver rätt lite intellektuell ansträngning. Det räcker med känslor och att göra som man blir tillsagd av det religiösa etablissemanget. Tron betyder allt. Analys är en sysselsättning som är tröttande och förvirrande, och som den troende inte behöver hålla på med.

Genom fasta och pilgrimsfärder får man uppskattning ( _adar_ ) och prestige ( _ijat_ ) från andra i samhället. En social vinst för individen som bara kräver fysisk kraft och försakelse. Men varför skulle en allsmäktig gud uppskatta, att en människa skapar svårigheter för sig själv? Varför skulle han känna sig tvingad att göra en gentjänst genom att uppfylla önskningar? Utföra underverk för att en troende går, kryper eller rullar hela vägen till Ram Devs tempel i Runecha.

Många jag träffat inom soparkasten fäster väldigt stor vikt vid religion, tillbedjan och fasta ( _dharm_ , _puja_ och _vrat_ ), men inte vid skolutbildning eller intellektuellt tänkande över huvudtaget. Varför?

#### Tankar om den okände Ambedkar

Få tycks känna till vad Ambedkar stod för. Att han blev buddhist i protest mot hinduismens diskriminering av oberörbara. Hans kamp mot inskränkt bytänkande. Hans omåttliga bildningshunger. Han var en intellektuell sökare, inte någon _murti bhakt._ Avgudadyrkan och Ambedkar går inte ihop, och att göra Ambedkar till en sentida folkgud som Satya Sai Baba är verkligen malplacerat. Ambedkar skulle kunna vara en förebild för soparkastens folk. Den som visar vägen till modigt socialt handlande. De flesta jag lärde känna inom soparkasten fördjupade i stället de hinduiska traditioner han protesterade mot. En del av dem menade, att Ambedkar gjort kastdiskriminering förbjuden i Indien genom att skapa den indiska konstitutionen. De oberörbara har fått möjlighet att komma in i templen och dyrka gudarna där, precis som andra hinduer. Det är Ambedkars gåva till de före detta oberörbara kasterna, enligt traditionellt tänkande personer och grupper, som glädjer sig åt att kunna tillbedja Ram och Krishna på nära håll. Deras oberörbara förfäder fick hålla till godo med lokala smågudar av lägre rang.

tillbaka till början

## Hos soparkasten på annat håll i Rajasthan

### C07 Fest hos soparkasten i Bali oktober 2011

Anils pappa Shiv Lal Biravat skulle pensioneras från sitt arbete som traktorförare vid kommunens sophantering. Pensioneringen skulle ske under högtidliga former och jag var inbjuden. Den 29 oktober åkte jag från Chelana till Shivganj, träffade Prakash Bagelas familj och for tillsammans med sonen Ravi till Bali via Falna. Buss till Falna och sen vidare med en överfull taxi för fem rupier per person. Ravis och Shiv Lals familjer var nära släkt.

*

På eftermiddagen den 31 oktober blev Shiv Lal avtackad med tal av kommunens representanter och arbetskamrater. I ett stort färggrannt tält med mycket folk och många blomsterkransar. Han fick ett kylskåp av kommunen som avskedsgåva. Anils pappa hade varit anställd vid kommunen under större delen av sitt liv, och hela tiden arbetat med sophämtning.

Där stod han, gammal, smal och ödmjuk, och med långa slokande mustascher. Med fler och fler blomstergirlanger runt halsen, som släkt, vänner och arbetskamrater hängde på honom. De stod i ett långt led och väntade tålmodigt på sin tur att hänga på honom blommorna.

Sedan gick vi hem i procession till tonerna av en mässingsorkester. Prakash nygifta svärdotter från Marvar Junction dansade mycket bra mitt i folkvimlet. Givetvis i pardah med _chuni_ för ansiktet. (Tunn sjal) På kvällen fick gästerna middag framför Shiv Lals hus mitt i soparkastens område. Släktingar hade samlats från många platser i Rajasthan och Gujarat.

Området där Shiv Lals familj bodde heter Adarsh Colony, dvs "Det idealiska bostadsområdet". Antagligen döpt av kommunen i syfte att höja soparkastens status. Där fanns fritt kringströvande grisar, och kvinnor som trötta kom hem på eftermiddagarna med borste och järnbalja. Efter att ha sopat och gjort rent toaletter hos Balis borgarskap kunde de äntligen ställa ifrån sig sina redskap i något hörn utanför sina hus och de gjort det med eftertryck.

### Hos Shiv Lal Biravats familj i byn Bali

Den 12 december 2011 åkte jag på nytt till Bali mellan Falna och Ranakpura för att hälsa på soparkastfamiljen jag lärt känna där. Familjens överhuvud, Shiv Lal Biravat vid Adarsh Colony, Bali, hade pensionerats en månad tidigare.

Biravat är namnet på hans _gotra_ inom valmiki-kasten.

Shiv Lal hade fyra söner -

Dilip Kumar var äldst, ogift och utan jobb. Han hade ett passivt sätt, men var vänlig och tillmötesgående.

Govind, gift och körde jeep taxi.

Sarvan, ogift, körde traktor trolley för kommunen (nagar palika). Han hade fått den plats som blev ledig vid hans far Shiv Lals pensionering.

Anil, yngst, ogift men förlovad (sagai). Körde lastbil och rensade avlopp emellanåt med maskinbil.

Sharmila, gift med Govind. Hon var familjens bahu (svärdotter) som arbetade i hushållet. Lagade mat och té längst in i huset och var i _pardah_ , dvs hade ansiktet täckt med tunn sjal, så snart någon främling eller äldre släkting som Shiv Lal var i närheten. Hon och Govind hade två små pojkar och en mycket liten flicka, som hela familjen kelade med.

Shiv Lals äldsta dotter var gift med Jito i Mount Abu. Hans andra dotter, Rekha, bodde hemma. Hon var ogift och handikappad av polio. Rekha kunde bara förflytta sig i sittande ställning. Hon hade ett öppet trevligt sätt liksom Anil och hade gått i skolan.

Shiv Lals fru dog när barnen var små.

I huset bredvid bodde Suresh. Hans familj hade ett stort tempel vid sin innegård. Där fanns målade statyer ( _murti_ ) av _sheravali_ , gudinnan som rider på ett lejon, och av folkguden Bhairon. Av honom fanns två statyer, en ljus och en mörk. Den vita Bhairon är vegetarian och ingen sprit offrades till honom. Men den svarta Bhairon fick sprit, för han är köttätare.

På morgonen den 13 december träffade jag Suresh i basaren, då jag köpte äpplen till barnen. Vi följdes åt hem till Adarsh Colony. Sedan drack jag té hos honom.

Det finns ruiner av ett gammalt fort på en kulle mitt i Bali. Därifrån har man en strålande utsikt över byn, som är stor och har ett bostadsområde med många väletablerade köpmannafamiljer. Det är framför allt hos dem som soparkasten arbetar med att göra rent, skulle jag tro.

Shiv Lal och jag åkte upp till fästningen och tittade. Gångar, stenmurar, bröstvärn, gräsplättar och buskar. Milsvid utsikt i solskenet.

Nere vid ruinfästningens stora port hade polisen ett häkte på ena sidan och på andra sidan låg ett tempel för Bhola Ma, en gudinna. Vid tempelväggen fanns en _murti_ av en övernaturligt stor kobra, som kanske var Shesh Nag.

tillbaka till början

### Valmiki-familjer i Jodhpur

Jag var i Jodhpur 22-26 november 2011. Där träffade jag en vän ur soparkasten ( _valmiki_ ) i stadsdelen Masuria Shantinagar Harijan basti. Kishor Gund som nyligen pensionerats från sitt jobb som sanitetsarbetare vid det statliga Mahatma Gandhi sjukhuset i Jodhpur.

Kishor var släkt med både Prakash Bagela i Shivganj och Shiv Lal Biravat i Bali. Genom ingifte. Kishor Gunds fru var syster till de andras fruar.

Liksom Prakash tyckte Kishor om att dricka alkohol. Var ofta lite småberusad. Som ett slags tidsfördriv och för att pigga upp sig. Det hade blivit en vana både hos honom och Prakash. Ett farligt beroende som många män jag känner inom soparkasten sitter fast i. Deras söner verkar inte dricka. Jag har varken sett Anil eller Ravi dricka sprit. Hoppas de inte lägger sig till med den vanan. Men allt drickande bland männen vid de hela tiden återkommande bröllopsfesterna kan nog lätt sprida sig till ungdomarna.

Kishors svärson Viki och jag åkte upp på berget med tv-tornet i solnedgången. En fin upplevelse med varma färger och skön luft.

*

Jag träffade också Gautam Khandare och hans familj i Tilaknagar nära Umaid Mandir mitt i Jodhpur. Gautam hade en släkting i stadsdelen Masuria som var direktör i en statlig bank. Mohan Lal Jod. Han var bra på att skriva böcker på hindi . Jag fick två om Ambedkar och en om Kalbelia-kasten.

Mohan Lal tyckte att folk av hans kast skall hålla på med annat än att sopa och göra rent toaletter.

Han trodde på utbildning. Flera av hans yngre släktingar utbildade sig i redovisning och revision. Någon hade fått anställning i det facket. Även kvinnor. Jag träffade några av dem hemma hos Mohan Lal.

Mohan Lal och Kishor Gund bodde båda i Masuria och tillhörde samma kast, men de levde helt olika.

Ändå verkade det finns tendenser att delta i kastens sopararbete till och med hemma hos Mohan Lal.

"Min fru behöver inte gå bort och arbeta och jag brukar be henne att låta bli. Men då andra kvinnor som hon känt sedan barndomen går för att sopa händer det att hon vill följa med. Det verkar sitta väldigt djupt att hålla ihop med sina väninnor", sade Mohan Lal.

### Massbröllop i Jodhpur inom soparkasten

Jag såg på affischer vid huvudgatan i Jodhpur, att ett stort bröllop inom valmiki-kasten skulle ordnas i Jodhpur en viss dag i november. Det skulle inte kosta mer än några tio tusen rupier per brudpar. Vanliga bröllop kostar hundra tusen till flera hundra tusen rupier även för fattigt folk. Genom att gifta sig vid det tillfället kunde familjerna spara mycket penger.

Vinod Kallas foto och mobilnummer fanns på affischen, så jag ringde upp honom. Vi kom överens om att träffas på hans arbetsplats vid District Collector Office. Nära Sir Prataps staty utanför entrén. Vinod Kalla satt några trappor upp i ett jättelikt rum i en byggnad som var gjord för att imponera. Huset var från tiden då Jodhpur var en feodal stat under brittisk överhöghet. Nu satt Vinod Kalla från valmiki-kasten i ett rum där höga potentater hade styrt över sina undersåtar. Vad Vinod Kalla hade för arbetsuppifter vet jag inte riktigt. Han var knuten till Bharat Janta Party, som tagit över styret i stan från Kongresspartiet efter senaste valet. "Men Vinod Kalla är inte någon vald politiker utan administratör", sa Gautam Kandare, som jag kände sedan 2003.

Gautam och Vinod Kalla var grannar i Umaid Mandir Colony, Tilaknagar, soparkastens bostadsområde nära Umaid Garden. Men de hade ingen kontakt. "Vi tillhör olika partier", sade Gautam.

"86 par gifte sig tillsammans den 20 november 2011", sa Vinod Kalla. "De kom från städer och byar i Jodhpur-distriktet, och några från andra distrikt. De flesta var från vår stad."

Barnen i Gautams familj tyckte att massbröllopet inte alls var välgörenhet utan bara båg. "Staten ger bidrag till bröllopsfesten, men pengarna svindlas bort. De som ordnar massbröllopet stoppar pengar i egna fickor", trodde de.

Ett vanligt påstående när det gäller hantering av allmänna medel. Sällan underbyggda med verifierbara fakta.

### Shesha Ram Valmiki i Rohat

I slutet av november 2011 gjorde jag en busstur från Jodhpur till Rohat över dagen för att hälsa på Shesha Ram Valmiki, som jobbar på ett lyxhotell i en före detta byfursteborg ( _thikana_ ). Shesha Rams syster bor i Bali, där jag träffade honom hos Shiv Lals familj vid pensioneringsfesten.

Shesha Ram jobbade som uppassare (bearer) vid Rohat heritage hotel. Där de hade ridhästar för turister. Shesha Ram jobbade också som homeguard police tillsammans med en frisör, som klippte mitt hår. Shesha Ram bodde inte i _harijan_ mohalla utan i ett nytt bostadsområde med familjer av olika kaster.

"Jag dricker inte sprit, och äter varken kött eller ägg", sade Shesha Ram.

Shesha Ram hade gått i skolan i åtta år. Hans pappa dog när han var fem år.

Shesha Rams familj var släkt med Vinod Kalla i Umaid Bhavan Colony i Jodhpur som ordnade det stora bröllopet, då åttiosex par av soparkasten gifte sig samtidigt.

Vinod Kalla samlade ihop mycket pengar för festen. "Varje bruds familj bidrog med elva tusen rupier, varje brudgums familj nio tusen rupier och statens sköt till tio tusen rupier för varje brudpar. För åttiosex brudpar blir det två och en halv miljon rupier", berättade Shesha Ram och hans mamma.

Shesha Rams familj gjorde ingen antydan, att Vinod Kalla kunde ha stoppat på sig en del av dessa pengar på ett oärligt sätt. Tvärtom, de berömde honom och verkade vara stolta över att vara hans släkting.

Syftet med massbröllop var att vanligt fok med små inkomster skulle slippa de stora utgifter som normalt var förknippade bröllop av enskilda par. Som i många fall ledde till svår skuldsättning.

Sommaren 2013 var jag med vid ett möte i Masuria som diskuterade möjligheten att ordna ett liknande storbröllop med många par. Bröllopet blev av under spektakulära former på en stor stadium alldeles intill Masuria ett halvår senare. Då var jag i en annan del av Indien. Jag tvivlar på att det blev billigt, men skådespelet gav valmiki-kasten antagligen ökad glans i utomståendes ögon.

### En valmiki som bor på landet

Den 27 november 2011 åkte jag i en liten privatägd buss från Chelana till byn Khavaspura i nordväst.

Khavaspura ligger halvvägs till Umed, den lilla järnvägsstationen varifrån Chelanaborna förr tog tåget mitt i natten för komma till Jodhpur. Det var i början på 1900-talet innan det började gå bussar.

Jag åkte till Khavaspura för att träffa släktingar till Gautam Khandare. Chelanas soparkastfamiljer bodde också i en by, men det var ändå stor skillnad, trots att de två byarna låg så nära varandra. Gautams släktingar i Khavaspura bodde inte i någon _basti_ tätt ihop med andra, utan i två _dhani_ , lantställen ute på slätten. Jag träffade två bröder, som bodde med var sin familj en kilometer ifrån varandra. Jag kom till slut till Kailash Changra, som bodde längst bort. Bakom ett stenbrott. Han hade karg stenig mark, som han odlade på under regnperioden. Annars arbetade han vid stenbrottet han hade på sin mark. Körde bort lass av kalksten för tusen rupier per lass, eller var det per dag? Säkert jobbigt, men långt från toaletter och sopkvastar. Det var så här många andra jobbade i traktens byar. Familjer av alla möjliga kaster. Han bodde i ett enkelt men bra hus, åt bra (jag fick lunch) och hade rent och fint på slätten. Liksom Gautam jobbade Kailash Changra inom politiken. För en ungdomsorganisation med band till kongresspartiet. Det fanns nog inga svepskäl kvar att diskriminera Kailash Changra och hans familj. På vilket sätt skulle de vara oberörbara?

tillbaka till början

# C08 Shivganj

Jag hade bott i västra Rajasthan under en stor del av 2008 och ville under slutet av året till södra Rajasthan. Till Shivganj på slätten sjuttio kilometer norr om Abuberget. Ganska nära, men det var inte från Abuberget jag tog mig till Shivganj första gången, utan med tåg från Delhi.

I slutet av november 2008 steg jag av tåget i Falna tjugo kilometer nordost om Shivganj, eller Sheoganj, som det står på vissa kartor. Det går en liten privat buss mellan stationssamhället Falna och tyghandlarnas Shivganj. Bussen tar sig fram på en liten väg mellan busklandskap, byar och åkerfält. Den tog jag nästa morgon efter en fridfull natt på det lilla hotellet i kanten av stationsområdet.

Liksom i västra Rajasthan präglas det karga landskapet mellan Shivganj och Abu av långa torrperioder avbrutna av de årligen återkommande monsunregnen, men naturen är mindre tuktad av torrt och hett klimat. Eftersom området är en utlöpare av Aravallibergen, sticker det upp bergiga kullar från slätten. Fler än i platta västra Rajasthan.

Shivganj visade sig vara en trevlig liten stad med byar och jordbruk på nära håll. Där bodde min vän Bhupendra Detha med sin familj. Både Bhupendra och hans fru var skollärare i byn Joyla åtta kilometer väster om staden Shivganj. De åkte motorcykel fram och tillbaka. Byn bestod av två delar, Gamla Joyla och Nya Joyla. Den hade expanderat från det gamla området till det nya, ungefär som familjer i Chelana börjat bygga hus i nya kolonin (Naya Colony) under senare år. Bhupendra undervisade på mellanstadiet i en statlig skola i nya Joyla och hans fru i gamla Joyla.

Att jag hamnade i Shivganj berodde på Bhupendra Detha, som ville hjälpa mig att få kontakt med bönder han kände. Bhupendra hade vuxit upp i Chelana och var en av Tan Dans många släktingar.

Efter några veckor klarade jag mig riktigt bra både i Shivganj och på landsbygden runt omkring.

Jag ville framför allt lära känna dem som levde under besvärliga sociala förhållanden och i en föreställningsvärld de ärvt i generationer. Inte bara bönder utan även grupper som levde i samhällets marginaler.

tillbaka till början

## C09 Bland odlare runt Shivganj

### Strövtåg bland bönder och trädgårdsodlare i november 2008

#### Några gårdar i byn Joyla

Bhupendra hade själv haft en gård här vid Joyla. Han kände bönderna och visade mig runt. Vi kom till Hapi Magh Singh, en rajputbonde i gamla Joyla med sex hektar åkerjord. Han hade sått _mirch_ (spansk peppar) i augusti och hade skördat en del varje vecka i en månad. Nu var det november och han skulle fortsätta att skörda några månader till.

Jag gick runt på några höstsådda fält tillsammans med Magh Sings son Surinder. Tre bönders fält som låg intill varandra utefter vägen. Sarson (ljusa rapsfrön) hade börjat blomma. Tre bevattningar behövdes.

*

Vid nästa gård hade Kana Ram Kumavat åtta hektar jord och tämligen rikligt med vatten i den djupa grävda brunnen. Vattenytan låg på 45 meters djup. Kana Rams gård låg nära ett litet vattendrag ( _nadi_ ) och han hade gjort horisontella borrningar. Det gjorde att han hade mer vatten i brunnen än andra.

Kana Ram odlade bomull liksom hans grannar. De sådde med 0,7 meters radavstånd, men Kana Ram tyckte det var för litet. "Det är besvärligt att ogräsharva med traktor. Nästa gång skall vi öka till 1,2 meter", sade hans son Surinder Singh. Familjen hade såmaskin för bomull.

De odlade också vete, men hektaravkastningen var låg.

Längs vägen växte höga skuggande träd. _Pilu_. Får och getter åt dess baljor och blad.

*

Den första december 2008 åkte jag tillbaka till byn Joyla. Med buss. Den här gången till Naya Joyla, den nyare delen av byn, som låg vid nästa hållplats längs landsvägen. Efter en kort sträcka med snåriga buskage och några pipal-träd, där byborna hängt upp färggranna tygremsor med religiös innebörd.

Lite längre fram låg fyra hus som tillhörde familjer av mali-kasten, som av tradition var grönsaksodlare och vana vid bevattningsjordbruk. I ett av husen bodde en familj vars son höll på att gifta sig, en ritual som tog några dagar. Bhupendra kände dem sedan gammalt och vi blev båda inbjudan till festmåltiden för de manliga byborna före bröllopet. Ett tillfälle för mig att bli bekant med fler bönder i Joyla. Nästa dag for brudgummen och hans följe, alla män, till brudens by där själva vigselakten skulle äga rum.

De fyra husen tillhörde fyra bröder som hade sina åkerfält strax utanför byn. Mellan deras fält låg en lummig dunge av skuggande träd och deras gemensamma brunn. Runt om låg odlingarna på 42 bigha. (1 bigha = 0.16 ha) Den ojämna markfördelningen antydde att de var tre bröder och en kusin, fast de kallade sig för bröder allihop. Tre av dem ägde sju bigha var och en ägde 21 bigha. Kusinen behövde inte dela marken med någon.

Tillsammans hade de sju hektar, där de odlade många olika grödor, både på små trädgårdstäppor och större öppna fält.

För två generationer sedan brukades dessa sju hektar som en enhet. Nu var de fler i släkten som skulle dela. De fick också dela på vattnet i brunnen. En öppen grävd brunn med 45 meter ner till vattenytan. De fyra bröderna (kusinerna) pumpade upp vattnet i tur och ordning.

I skuggan av de höga träden vilade tjugo vattenbufflar. Mjölken såldes till kringvandrande mjölkförsäljare.

Suresh Mali, ung son till Ramesh Mali, visade mig vad som växte på fälten. Vi såg _sarki_ , en gröda som liknar _rayra_ Brassica oljeväxt. Sarki har ljusblå blommor, långsmala baljor, som man skär i bitar och använder i grönsaksrätter ( _sabji_ ). Tillsammans med _haldi_ (gurkmeja), salt, spansk peppar, sarson (senapsfrön), ray (Brassica) och vitlök ( _lasson_ ).

Sockerrör ( _ganna_ ) växte i två rader, ungefär tjugo plantor. På ett annat fält stod majs (makka) för foder. Kokosnötspalmer (nariyal) reste sig mot höjden.

Där fanns _arbi_ , en rotfrukt, vars rotknölar ger kokta grönsaker, ungefär som potatis.

Under monsunmånaderna odlade de guarbönor, bomull och mungbönor, men inte pärlhirs för brödsäd. "Pärlhirsfältet blir för litet. Småfåglarna samlas på ett sådant fält, och äter upp det mesta av kolvarna", sade Suresh Mali. I stället odlar de pärlhirs som foder, som skördas på grönt stadium fem sex gånger under maj till oktober eller november. Sådan foderpärlhirs kallas för _rijka bajra_.

*

På ett av åkerfälten mötte jag en lantarbetare av kasten Sagara Harkara. De var budbärare i gamla tider, och trummade med en käpp för att göra tillkännagivande i byn.

Mannen var _hissedar_ , sharecropper. För sitt arbete ute på fältet fick han en del av skörden.

"Jag får en femtedel av majsskörden och en fjärdedel av monsungrödorna", berättade mannen.

Från fälten med vintergrödor ( _rabi_ ) fick han ta med sig bortrensat ogräs, som han gav åt sina djur.

Det var lantarbetare som han, snarare än småbönderna de arbetade för, som tillhörde traktens fattiga underklass. Ingen planering för framtiden var möjlig för deras del. De tog de jobb som fanns, och måste hålla sig väl med dem som hade något att ge, om än aldrig så lite. De som kunde fylla sina magar för dagen fick vara nöjda.

*

Vid nästa gård träffade jag Narayan Lal Mali. De var sex bröder som hade åtta hektar tillsammans. (50 bigha) De hade en ännu större gårdsplan beskuggad av höga träd. Där stod sex traktorer och sex lastvagnar (trolleys). Bröderna hade var sin. Under neemträden ( _Azidaracht indica_ ) låg 25 svartglänsande buffelkor och idisslade. Den grävda brunnen hade också här vatten på 45 meters djup. Det pumpades upp med dränkbar (submersible) motor och pump på tio hästkrafter. Bröderna odlade vetesorten 1482 som så många andra bönder i trakten. Där fanns fruktträd som _jamun_.

Hur kunde bröderna ha så många traktorer, när de ägde så lite jord? Tydligen använde de traktorerna till annat också.

Några dagar senare gick jag åter förbi fältet och brunnen som ägdes av de sex bröderna. Två av dem var Ganesh och Phula Ram Mali.

#### Nya besök bland grönsaksbönderna i Joyla

Den 5 december var jag tillbaka på trädgårdsodlarkastens gårdar i Naya Joyla. Jag tog den lilla privatägda landsortsbussen som trafikerar småvägarna runt Shivganj.

På första fältet nordost om landsvägen träffade jag Javanaram Mali Gahlot, son till Dunya Ramji. Han hade brunn och odlade vete på sammanlagt 1.3 hektar, och oljeväxten rayra (raps) på 1.6 hektar.

På mindre fält hade han en mängd trädgårdsgrödor som krävde mer intensiv skötsel. Där fanns _sarki_ (vitblå blommor) som skulle ätas som grönsak (kokas?). Liknade Brassica växt med blå i stället för gula blommor. På ett fält växte vitlök och rödbetor blandat. Där fanns också fodermajs för buffelkorna. På femton hundra kvadratmeter växte spansk peppar ( _mirch_ ).

Mitt på fältet stod små mangoträd.

*

Nästa gårdsliknande brukningsenhet ägdes av två bröder som delade på en brunn grävd mitt på fältet. Durga Ram och Maya Ram. De bevattnade 3.2 hektar för foderväxten _rijka_ åt sina mjölkdjur (bufflar). Antagligen lusern, även kallad alfalfa, _Medicago sativa_. Ett bra foder för mjölkkorna (bufflarna) liksom _berseem_ , _Trifolium alexandrinum_. På 800 kvadratmeter ungefär växte kikärter ( _chana_ ), som nyligen kommit upp. Många baljväxtgrödor ( _Fabaceae, Leguminoceae_.). Bra för jordens kväveförsörjning och struktur.

*

Den 8 december 2008 åkte jag till Naya Joyla, och försökte på nytt bekanta mig med mali-bönderna i området. Dem hade jag besökt då och då på sista tiden. Jag kom förbi tre brunnar för markbevattning. De tillhörde tre olika flergenerationsfamiljer. Den första familjen hade tre bröder och den andra bara en. Vid den tredje brunnen lärde jag känna tre odlare, Sankarji, Panaji och Dungaji.

Jag gick runt på Dungajis och Pana Ramjis fält. Förutom grönsaker och frukter sålde de blommor. Vita _champa_ -blommor växte på små träd och gula _genda_ -blommor på marken. Där växte _kanair_ , en röd blomma, och _kanairi_ som är vit och används i tempel.

De visade mig _sirki_ -gröda som plockades var femte dag som färsk grönsak. På ett annat ställe hade de planterat rödbetor. Jag såg träd med _chiko_ -frukter och ett mangoträd, som såg risigt ut.

De här bönderna odlade en mängd olika frukter, grönskar och blommor. Det märktes verkligen, att de tillhörde mali-kasten med trädgårdsodling som sin specialitet. Betydligt bättre för både böndernas ekonomi och för miljön än den ensidiga spannmålsodling, som dominerade på många andra håll. Även på platser där hortonomisk växtodling var möjlig, som i Bihar, Bundelkhand och Bansvara. Fattiga bönder var ofta helt inriktade på att bli så självförsörjande som möjligt på basgrödor som vete och ris. Konstbevattnade trädgårdsgrödor var för farligt.

*

Längs bussvägen bortåt nästa by hade Bhagvat Singh Rajput sina fält och sin brunn. Hos honom växte träd som _bunda_ , _pipal_ , mango, _bar_ , _neem_ , och _imli_.

Bhagvat Singh Rajputs dräng hette Sankar Ram Meghval. Som ofta är fallet tillhörde markägaren en högre kast än sin anställde lantarbetare. Rajput är en savarn hindu kast och ingår i byns elit. Meghval har låg rang på kastskalan och behandlades förut som oberörbara. De diskriminerades på många sätt. Fördomarna lever fortfarande kvar, fast mer i smyg.

#### Joylas övergivna persiska hjul

Vid landsvägen fanns Naya Joylas gamla bybrunn för dricksvatten. En öppen grävd brunn. Den var helt torr och hade ersatts av en djup borrad dricksvattenbrunn. I den gamla stenlagda brunnen hade vattnet hämtats upp med hjälp av ett så kallat persiskt hjul, ett stort trähjul med i lång rad hopbundna korgar som lyfte upp brunnsvattnet med hjälp av oxar, som gick runt i cirkel bredvid brunnen. Nu låg trähjulet och annan bråte vid den övergivna brunnen och påminde om svunna tider. I närheten satt en gammal man i vit turban. Han hette Jiva Ram Kumar. För trettio år sedan var det Jiva Ram, som skötte den här brunnen. För detta fick han efter skörden fyra kilo korn ( _jau_ ) från varje familj i byn, berättade Bhupendra Detha.

Kaster av olika status hämtade vatten från olika platser vid brunnen. Så var fallet även vid den nya borrade brunnen tills helt nyligen. De högre kasterna tog sitt vatten från en inhägnad och de lägre kasterna (så kallat oberörbara) fick gå till ett annat avgränsat område av brunnsområdet.

*

Byborna sade att vattentillgången minskat vid Joyla efter att myndigheterna byggt en damm för att reglera vattenflödet och hindra översvämningar. Det gjorde att mindre vatten rann i flodbädden, som gick förbi Joyla. Kanalerna från dammen gick åt andra håll.

#### Mjölken i Joyla

Vid några hus nära Bhupendras skola hade två bröder var sin inhägnad, där de i stora bunkar värmde upp mjölk, tills det blev en gul puddingliknande massa kallad _mava_. En form av kondensmjölk. 15 liter mjölk gav tre liter mava. Den sålde de vidare till sötsaksaffärer på annat håll, som gjorde vit konfekt ( _barfi_ ) och stekte _mava_ i olja till _gulab jamun_ och liknande konfekt.

Problemet för bröderna var att de inte fick tillräckligt med mjölk från bönderna, eftersom de sålde sin mjölk till andra. Det var ju säsong för hinduiska bröllop. Lyckosamma dagar för att fira bröllop var 21 november, 30 november och 7 december. Så kallade _shakun_ , dagar med gott omen, då många ville gifta sig. Det var de hinduiska prästerna som höll reda på vilka dagar som var _shakun_.

"Vi får lite mjölk också därför att antalet buffelkor minskar", klagade bröderna. "Bönderna säljer dem, när de får bra betalt. De säljer till boskapshandlare som står i kontakt med slakterier i Bombay med hjälp av mobiltelefon."

*

Bönder i Joyla och Shivganj sa till mig att de hade bufflar i stället för zebukor, eftersom bufflarna hade bättre slutvärde. Det gick att sälja en gammal uttjänt buffel till bra pris, eftersom den såldes vidare till slakt i Bombay. Gamla kor har nästan inget säljvärde. Improduktiva kor släpps ut för att klara sig själva eller tas hand om av något hinduiskt hem för gammal boskap ( _goshala_ ), som finansieras genom välgörenhetsinsamlingar.

*

Jämfört med södra Rajasthan och Gujarat har bönderna i västra Rajasthan fler zebukor och färre bufflar som mjölkdjur. Därifrån är det långt till Bombay och Delhi, där bufflar till slakt säljs dyrt. De oanvändbara zebukorna strövar omkring i flockar och förstör växande gröda till böndernas förtret. Trots allt har en del bönder bufflar som mjölkdjur även i Chelana. Jala Ram Gahlot berättade för mig, att en viktig orsak till att han har bufflar och inte vanliga kor är just skillnaden i slutvärdet. Religiösa förespråkare för zebukor må tycka vad de vill. Bybor med små inkomster som Jala Ram har inte råd att låta känslorna styra valet av mjölkdjur.

*

Vid bybrunnen i Naya Joyla fanns också en liten bod, där ett mjölkkooperativ samlade in mjölk morgon och kväll från byns bönder. Där mättes den inlämnade mjölkens fetthalt med hjälp av elektronisk mätutrustning för att kontrollera att leverantörerna inte spädde ut sin mjölk med vatten. De vägde in 400 liter på morgonen och 100 liter på kvällen. "För lite", tyckte mannen vid insamlingsplatsen. "Bönderna i Naya Joyla säljer ju sammanlagt omkring 2000 liter mjölk per dag."

Merparten såldes av privata mjölkförsäljare, som körde runt på motorcykel med en ny sorts mjölkkannor av hårdplast.

*

I skymningen stannade vi en stund vid det åkerfält, som Bhupendra förut ägt och brukat vid sidan av sitt lärarjobb. Där hade han, hans fru och deras två barn bott mitt ute i naturen. I närheten av en sandig flodbädd där vattnet bara rann under monsunsäsongen. Bhupendras fru tröttnade på bondelivet och de flyttade in till Shivganj. Bhupendra sålde marken till en affärsman ( _baniya_ ) för en miljon fyra hundra tusen rupier. Affärsmannen skulle öppna en gård för övergivna kor ( _goshala_ ) på den platsen. Så stod det på den färggranna skylten vid grinden. Bilden visade hur fint det skulle bli. Stället såg övergivet ut och grödan växte uruselt. Så hade det varit i flera år. Antagligen köpte affärsmannen marken av någon annan anledning än djurvänlighet.

####  Fåraherdefamiljerna vid Joyla

En vecka tidigare hade Bhupendra och jag gått norrut i byn tills vi kom till fåraherdarnas bostadsområde. Alla var likadant klädda och deras tyger hade samma färger och mönster. Männen hade turban och kvinnorna långa kjolar.

Varje familj bodde inom sitt staket tillsammans med får och getter. Den familj vi hälsade på hade många vuxna och barn och två hundra får runt huset. Storfamiljen hade också ungefär sju hundra får på vandring mellan betesmarker i en del av Gujarat som kallas Idar. Nära Rajasthan. Det var under feodaltiden ett eget litet rike.

De vallade djuren till Idar till fots. En vandring som tog sex dygn.

*

När jag en annan dag väntade på bussen till Shivganj ropade några från _devasi mohalla_. (Fåraherdarnas bostadsområde.) Ganesh Ram i gamla Joyla bjöd hem mig på te. Jag träffade nästan hela familjen. Ganesh Rams son arbetade vid en verkstad i Surat i Gujarat, där de slipade diamanter.

*

I närheten av maliböndernas odlingar mötte jag en annan dag Asa Ram Devasi, som vallade får och getter tillsammans med en släkting. De sa att en get kostade 1500 rupier. Fåren var betydligt billigare, så där en sjuttio rupier, fick jag höra. En flock på tjugo getter och tusen får skulle i så fall vara värd ungefär etthundra tusen rupier.

*

Valkampanjen till Rajasthans delstatsparliament var i full gång. En av kandidaterna tillhörde fåraherdekasten ( _devasi_ ) i Sirohi-distriktet, där Joyla ligger. Han var med i det hindu-nationalistiska Bharat Janta Party, liksom Rajasthans kvinnliga chefsminister, som denna dag, den första december 2008, kom till närbelägna Shivganj i heliokopter för valtal.

#### Grönsaksodlare i Shivganj

Tidigt en morgon, när det ännu var mörkt och kyligt, följde jag med Bhupendra på hans motorcykel till grönsakshallen i Shivganj. Det var en partihandelsmarknad med auktionsutropare. Traktens grönsaksförsäljare var hans kunder.

När vi gick runt och bekantade oss med platsen stötte vi ihop med Gam Singh, en rajputbonde som sålde sina grönsaker i saluhallen och gärna ville berätta om både saluhallen och sin egen verksamhet.

Efter auktionen följde vi med Gam Singh till hans odlingar, som låg bakom den del av Shivganj, där engelsmännen förr haft en militärförläggning.

Gam Singh bodde tillsammans med sin pappa Ram Singh och två bröder i ett rymligt tvåvåningshus med stor inhägnad trädgårdstomt, beskuggad av höga träd. Där hade Ram Singh tidigare odlat _mirch_ (spansk peppar) för utsäde i ett statligt uppförökningsprogram. Det var lönsamt men jobbigt och krävde sträng odlingsdisciplin, så Ram Singhs familj hade år 2008 nöjt sig med att odla _mirch_ i liten skala för vanlig försäljning. På trädgårdssängarna växte i stället mer av många andra grönsaker.

På tomten fanns en grävd öppen brunn med markvatten på 45 meters djup. De hade gjort horisontella borrningar för att få snabbare tillflöde i brunnen.

Familjen hade också två butiker i Shivganj. Nära det härbärge för jainreligionens pilgrimer, där jag bodde. Den ena butiken sålde cement och den andra kemiska bekämpningsmedel inom jordbruket.

Familjen var politiskt engagerad och anhängare av BJP, partiet som kämpade för hinduisk nationalism i den indiska politiken.

*

Samma morgon såg jag kvinnor av garasia-stammen lasta in långa säckar med träkol genom dörren på en privat buss, som stod parkerad nära mitt pilgrimshärbärge i Hirabagh. Enligt Bhupendra berättade kvinnorna, att träkolen var gjord av _vilayti kiker_ , _Prosopis juliflora_ , på hindi även kallad _angrezi babul_. Det är en vildvuxen, spretig taggbuske av acacia-typ, som inte är särskilt omtyckt. Den sprider sig alltför lätt på ytor som skall vara öppna, och konkurrerar ut värdefullare vegetation.

Här hade dess virke kommit till nytta. Garasia-kvinnorna och deras familjer tjänade pengar på dess träkol.

### En vecka i Chelana dec 2008

Den 9 december tog jag bussen från Shivganj till Pali, där jag bytte till en annan buss som gick raka vägen till Chelana via Bilara. Tvärs över den stora hedliknande slätten norr om Pali. Få människor syntes till och det var lätt att föreställa sig hur ödslig trakten kunde kännas för en ensam ryttare för några hundra år sedan.

I Chelana var det varmt och fuktigt väder. "Det behöver bli kallare", sade byborna. Oljeväxten _rayda_ (Brassica sp.) måste ha kyla för att få fart på övergången från vegetativ till generativ fas. För att få plantorna att skjuta i höjden och sätta frö, och inte bara öka bladmassan i bladrosetten nära marken. "Kyla ger också mindre insektsangrepp och sjukdomar", sade Nathji. Tan Dans bror Nathkaran Detha.

Idag den 10 december är det morgondimma. Kanske det kalla vädret har kommit.

*

12 december utförde några män av meghval-kasten en ritual vid Chuni Lals fält på andra sidan fördämningsvallen. Chuni Lals brorson Hanuman hade fått en son, vars första babyhår offrades Bhairu, en folklig gud som är populär bland de lägre kasterna.

De gjorde ett litet offeraltare under ett träd intill Chuni Lals åkerfält. Meghvalmännen hade offrat sprit till Bhairu under ceremonin. Chuni Lal var spritpåverkad, när jag mötte honom nästa morgon.

Chuni Lal Meghval, hans familj och hans jordbruk blev jag bekant med under åren 2006 till 2008, när jag bodde hos Durga Dan och ofta vandrade över fördämningsvallen till deras fält.

### Byn Godana nära Shivganj dec 2008

Bhupendra kände en rajputfamilj i byn Godana fjorton kilometer från Shivganj. Dit for vi på motorcykel den 19 december 2008. En liten by där husen ligger glest i närheten av ett mindre berg och en damm.

Där bor 35 rajput-familjer, 20 meghval-familjer, och 15 som tillhörde bhil-stammen. Där fanns också en mali-familj och en harijan-familj. (Tillhör trädgårdsodlarkasten och soparkasten, respektive.) Och en familj av kasten garg, vars manliga medlemmar av tradition var präster åt byns meghval-familjer.

Fåraherdekasten var byns störst kast med cirka hundra familjer. Den kallades _rebari_ och numera ofta _devasi_. Ett namn med religiös klang, som fåraherdekastens medlemmar hellre använder.

Fem sex devasi-familjer födde upp kameler. "För mjölkens skull". sade de. Tre bröder var kamelskötare. De var på annat håll, då jag besökte byn den 19 december 2008.

Vi gick hem till Dipa Ram Devasi. Han kokade _mava_ kondensmjölkpudding på ugnen vid gårdsplanen till sitt hus. Mavan sålde han till butiker i Shivganj och Sirohi via uppköpare, som åker runt i byarna på motorcykel.

Några män av fåraherdekasten skolutbildning. Khima Ram Devasi hade examen från en högskola. Bachelor of Art. Han ägde en affär i Godana.

De flesta devasi höll på med sina djur. Får och getter. Vid varje hus stod en _bevla_ , en trägrepe med två spetsar, som användes för att hantera taggiga buskar. Där låg också _vodal_ , långa käppar med en skära fastbunden i ändan på varje käpp. De användes för att skära bort kvistar på bladrika grenar högt uppe i trädkronorna. Foder åt getterna.

Dammen vid byn Godana

Bortåt fem hundra hektar bevattnades av en damm skapad av en fördämningsvall. Byggd 1962 ungefär. Den höjde vattennivån i femton till tjugo grävda brunnar nedanför dammen. Fördämningsvallen var av samma typ som den vid Ramdevra tempel i Chelana, men den här dammen höll kvar mer vatten. Under tre månader varje år hade man fiskodling i dammen, sedan torkade den upp. I bevattningskanalerna fanns det kvar fisk ett tag till. Vattnet släpptes på i kanalerna tre gånger mellan oktober och januari. Under tolv tretton dagar varje gång. Med det vattnet odlade bönderna raps ( _sarson, Brassica_ ).

Det berättade rajputbonden Jitendar Singh Devra och några till för mig och Bhupendra, när vi var runt och tittade på fälten och dammen. Jitendar har tre bröder. Två av dem bor i Gujarat.

*

Vi for till en brunn ägd av Jitenders farbror och tre till. Den bevattnade 32 hektar. Det går att pumpa upp vatten från brunnen under två timmar, sedan får man vänta till nästa dag. Varje delägare i brunnen får ta vatten för sina odlingar två dagar av åtta, resten av dagarna är det andras tur. De tänkte gräva djupare för att få mer vatten, eftersom grundvattnet sjunker. De använde en dieseldriven pump.

För 20-25 år sedan hämtade de upp vatten med oxar som drog runt ett stort hjul i brunnens öppning. Hjulet drog ett band av fastbundna lerkrukor som gick upp och ner. Ett sådant band av lerkrukor kallas _gher_. Krukorna tömde sitt vatten i bevattningsrännen uppe vid markytan. Denna urgamla bevattningsmetod kallas _rahat_. (Persiskt hjul)

"Här jobbade förr femton till tjugo män", berättade de. "Nio män skötte nio par oxar."

De påstod att vattenytan i brunnen då låg på trettio meters djup, men det verkar vara lite för djupt för ett _rahat_ -hjul. Om djupet är för stort, blir det för tungt och hela _gher_ -bandet kan rasa ner, antar jag.

Brunnen skuggades av ett stort _pipal_ -träd. Ett högt _imli_ -träd gav också skugga. Träden var 300 år gamla, enligt byborna. De drack imliblad upplösta i vatten som medicin mot värmeslag. De farliga heta vindarna kallas _lu_.

*

Jag träffade Moda Ram Devasi som jobbat som lantarbetare i femton tjugo år. Innan dess skötte han sina får och getter i likhet med andra devasi. Nu var han anställd av brunnens rajputfamiljer och odlade grönsaker, särskilt tomater, mot en del av skörden.

I närheten fanns ett tempel åt gudinnan Ain Mata. Hon liknar _sheravali_ , gudinnan som rider på ett lejon. Runt tempelplatsen fanns en tät skogsdunge, en så kallad _oran_. Helig mark där träden lämnas ifred av de gudfruktiga byborna.

###  Brunnsbevattningen i Gogunda-trakten dec 2008

Den 21 december åkte Bhupendra och jag med buss till några byar i Aravalli-bergen på vägen mellan Ranakpur och Udaipur några tiotal mil öster om Shivganj och Sirohi. I den trakten fanns bönder som fortfarande använde _rahat_ , det persiska hjulet, för att bevattna sina åkrar. Vi ville få kontakt med dem.

När bussen åkt ut ur skogen och nerför bergen kom vi till många små åkerfält med var sin _rahat_. Från bussen fick vi syn på en kvinna och hennes oxar, som vandrade runt vid brunnen. Vi steg av, gick dit, och fick veta att hon och hennes man tillhörde fåraherdekasten ( _devasi, rebari_ ). De var lantarbetare och fick en del av skörden som betalning. Brunnens och fältets ägare tillhörde brahmin-kasten och bodde i staden Surat i Gujarat, där han hade en tygaffär.

*

När vi stod vid brunnen, berättade Bhupendra om en man från en ökenby i Marvar, där _rahat_ -brunnar var sällsynta. Han visste inte hur de fungerade och frågade bonden som körde runt med sina oxar. "Hur kommer vattnet in i krukorna?"

Bonden svarade att hans pappa satt nere i brunnen och fyllde på rahat-bandets lerkrukor med vatten. Mannen tyckte synd om pappan och kom tillbaka med en filt. "Ge den till din pappa. Det är ju vinter och kallt, och han fryser säkert."

Några månader senare kom han tillbaka och ville ha en del av skörden. "Varför då?" frågade bonden.

"Jag hjälpte din pappa, när han satt i brunnen och frös."

En berättelse som roade folk under feodaltiden?. Antagligen en vandringssägen som Bhupendra hört från sina släktingar i Chelana.

*

Det går långsamt att hämta upp vatten med en _rahat_. Vattennivån kan ändå sjunka i brunnen, om bonden håller på hela dagarna, från åtta på morgonen till sju på kvällen. Det fick vi höra från en rajputbonde en bit längre bort. Han vattnade sina odlingar på ett hektar. Där växte vete och banan.

Vattnet rann till så långsamt.

Vetet skulle skördas några månader senare, när värmen kommer tillbaka och säden mognar. Fältet låg tomt under den heta årstiden. Under monsuntiden odlade han majs med enbart regnvatten. Han odlade majs för säd. "Vi måste vakta fälten hela tiden, för aporna försöker ta kolvarna", sade bonden. Han hade också problem med _nilgay._ Ett stort älgliknande antilopdjur, vars namn betyder blå ko.

De här två bönderna bodde i byn Semar vid landsvägen mellan Ranakpur och Udaipur. Vid första brunnen låg vattnet på tio meters djup. Bhupendra sa att han i Sirohi-området tidigare sett rahat-bevattning i brunnar med en vattenyta på 25 meters djup. Då behövs många burkar i kedjan.

Rajputbonden hade köpt sina rahatburkar i kedja vid Sayra. De såldes också i Gogunda, som låg åt andra hållet utefter bussvägen. Järnhandlarna satte ihop burkarna, som de köpt långt bort i Jodhpur. Tillverkningen var nog på upphällningen, eftersom tekniken var helt förlegad.

Bhupendra och jag tittade på, då rajput-bonden Ghisa Singh drev runt sina oxar. Det fanns två stora hjul som satt ihop, ett vertikalt och ett horisontalt, Då oxarna gick runt ett varv vred sig det vertikala hjulet med burkarna ett och ett kvarts varv. Den som drev runt oxarna satt på en sittplats av sten uppe vid det horisontella hjulet. Sätet kallades _gadel_ , och där fick inte ingifta kvinnor sitta. Familjens egna döttrar kunde däremot sitta på _gadel_ -platsen både som ogifta och gifta. Kanske associerat med _pardah_ -traditionen, som skulle hålla kvinnorna ärbara. Eller var det helt enkelt en praktisk regel?

I trakten fanns dieseldrivna motorer på tre hästkrafter för att pumpa upp vatten ur små brunnar. Motorer på sex hästkrafter kunde pumpa upp vatten från sju åtta meters djup. Dieselpriset bara steg och steg och det blev mycket pengar att betala för en fattig bonde. Om han har _rahat_ med oxgång får han en kostnad för foder i stället. Foder växer lite varstans i den här jämförelsevis regnrika trakten, och är lättare att skaffa fram än diesel. Han slipper köpa dieselmotor och vattenpump.

"Det går att ha 120 burkar i en lång kedja, men inte flera", sade en bonde vi talade med. Det blir 60 fyllda burkar som går upp och 60 tomma burkar som går ner. Kanske femtio fot ner till vattenytan, cirka 15 meter. Men Bhupendra minns att _rahat_ i Joyla-trakten gått ner till ett djup av 80 fot, dvs nästan 25 meter. Kanske går om burkarna är små.

Vi kom till en järnhandlare i Sayra som hade en plåtburkskedja, _gheri_ , till salu för tjugofem tusen rupier.

*

Den 25 december gjorde jag en ny resa till den här trakten. Ensam. Efter slättlandet vid Shivganj kom jag upp i Aravalli-bergen och skogarna runt jain-templet vid Ranakpur. Sen började det kuperade odlingslandskapet, där Ghisa Singh i Semri och andra bevattnar sina fält med _rahat_. Jag åkte vidare mot Gogunda, och då försvann denna ålderdomliga form av bevattning. Anledningen var att området hade elektricitet, som bönderna kunde använda vid brunnsbevattningen. I motsats till byarna längre upp i bergen som Semri och Sayra. Där räckte inte elektriciteten för att bevattna åkerfälten med hjälp av eldrivna pumpar.

### Samtal om växtodling i Shivganj. Feb 2009

Gam Singh och hans äldre bror Karan Singh har cementaffär vid gränden intill Jain Dharmshala, där jag brukade bo när jag var i Shivganj. Den 12 februari 2009 kom jag att prata med Karan Singh om hans erfarenheter som odlare. Familjen har en trädgårdsodling med avsalugrödor vid sitt hem nära Chavni, engelsmännens gamla för länge sedan nedlagda garnison i Shivganj. Jag var där i slutet av november 2008.

Karan Singh sade att sprinkler-bevattning inte var bra i korspollinerade grödor, eftersom de behövde bin för pollineringen. Som Brassica oljeväxter (raps etc.). Duschen från sprinklerna hindrar bina från att flyga runt och samla nektar och samtidigt sprida pollen. Pollenkornen når inte stigma, växtens kvinnliga könsorgan, och befruktningen blir dålig. "Därför är droppbevattning eller markytebevattning bättre i sådana grödor", menade Karan Singh.

"DAP (diammoniumfosfat) före sådd skapar obalans i jorden", ansåg Karan Singh. "Det blir fosforbrist, eftersom bara 70 % av fosforn i DAP blir tillgänglig för växten, resten fastnar i marken."

Fosforn blir tillgänglig först då man sprider urea, dvs kväve, i den stående grödan efter uppkomst, enligt Karan Singh.

Vi talade om hur man kan hålla daggmaskarna vid liv i komposten.

"Vid daggmaskkompostering skall man tillsätta blad och andra växtdelar. Inte bara lerjord och kogödsel. Sen är det viktigt att hela tiden hålla jämn fuktighet. Då det är torrt dör daggmasken", sade Gam Singhs bror Karan Singh.

"Det är bra att sprida neemblad i komposten. Det håller borta termiter som äter upp daggmaskarna. Ämnen i neembladen anses också hämma sjukdomsalstrande svampar och bakterier", förklarade han.

*

Den dagen träffade jag också Bhupendra. Han talade om biodling som en möjlig inkomstkälla för byborna, men som ibland inte fungerar.

"Ett företag från annat håll, kanske Delhi, placerade genom kontrakt med byborna ut bikupor i en _oran_ (skog runt ett tempel) nära tre byar tio km från Joyla i riktning mot ett bergsområde. I tempel-lunden fanns _ber_ träd med gott om pollen och honungsnektar. Det fanns björnar i trakten och en björn fick vittring på honungen. Den plundrade bikuporna varenda dag. Byborna lät _oran_ skogen vara ifred, eftersom de är religiösa, men det gjorde inte björnen", sade Bhupendra.

De blev tvungna att ta bort kuporna. Projektet flyttades till en annan trakt.

*

"En del bybor fångar vildsvin med snara. Kanske några också fångar nilgay, som kan ställa till mycket skada på mognande sädesfält", sade Bhupendra.

Enligt honom kan pantrar jaga och döda nilgay (bluebull). "Det kan _bheriya_ (vargar) också göra om de är i flock. _Chita_ (leopard) kan fånga _kala hiran_ (blackbuck)."

*

Bhupendra berättade att en del bönder sådde bajri (pärlhirs) som fodergröda i slutet av februari eller början av mars. "Den får stå länge och kan skördas sju åtta gånger ända tills oktober. Sådan foderpärlhirs kallas för _rijka bajri_ ", sade han.

*

Den 23 mars 2009 pratade jag med Karan Singh, storebror till Gam Singh vid cementaffären i Hirabag. De bodde i byn Chandana alldeles intill Shivganj. Det hade blåst en hård storm med mycket markstoft i luften (dust storm). Deras gård vid Tehsil Road hade drabbats av skador på grödan. Träd hade blåst omkull, grenar hade brutits och mango-trädens fruktknoppar hade blåst av. "Om skadorna uppgår till mer än femtio procent av normal skörd får bonden kompensation ( _muavja_ )", sade Karan Singh.

Två veckor tidigare hade Karan Singh skämtat att "i Indien finns det tempel överallt, det är alltid tid för te, och alla är läkare." Han menade att folk är snabba på att ge råd om någon blivit sjuk eller skadat sig.

*

7 mars 2009. Vid infartsvägen till Shivganjs basargata såg jag en man som sålde tomater från sin thela (cykelkärra med fyra hjul). Några skolflickor åt för fullt. Nu var de otroligt billiga. Bara några rupier per kilo, eftersom hela skörden höll på att mogna. Det är svårt att lagra tomater.

*

1 april 2009. En pojke läser matematik vid Shivganjs högskola (B.Sc. math) och bor i ett rum här på Jain Dharmshala i Hirabag. Han sa, att nu är priset till bonden för tomater bara 50 paysa per kg. Även 35 paysa per kg. Handlare som köper av dem tar 50 paysa extra och säljer i partihandelsmarknaden för grönsaker till detaljisterna (thelavala, dvs de som säljer från cykelhjulskärra vid vägkanten) för en rupie per kg. Kunden får betala fem rupier per kg, nu lite högre.

*

Bhupendra Detha tyckte det var förskräckligt. "Ibland är marknaden så mättad, att priset på tomater sjunker under produktionskostnaden till böndernas förtvivlan. Tomater är ju färskvara som måste säljas i tid. Stora odlare kan gå i konkurs."

Till och med självmord har förekommit, enligt Bhupendra. "En bonde blev så förtvivlad att han plöjde ner hela den mogna skörden med sin traktor och sen tog livet av sig."

tillbaka till början

## C10 Vänner i Shivganj

### Möte i Shivganjs basarer

Den 19 januari 2009 tog jag en nattbuss från Bansvara till Jaipur för att köpa en ny kamera i stället för den jag slarvat bort under en bussresa på landsbygden utanför Bansvara. Sedan for jag vidare till Shivganj, där jag stannade några dagar, innan jag åkte tillbaka till Bansvara. Mina upplevelser i Bansvara kommer i bokens nästa del.

I Shivganj träffade jag en sadhu, en hinduisk vandringsman med rökelse och gudabild, som gick omkring i basaren och samlade in pengar. Han kom till den affär där jag satt. Vi kom att prata om ägg. Han sa att det gick bra att äta ägg om man också äter ghi (smörolja) och dricker mjölk. "Varför då?" undrade jag, som hade svårt att förstå.

Jag vände mig till Dinesh, och han förklarade. "Därför att ägget ger hetta till kroppen och smörfettet ger svalka. Om man äter båda blir måltiden balanserad och nyttig."

Det var så som mannen med gudabilden hade sagt. Sadhu-mannen hade inte sagt att ägg var oren mat som behövde det rituellt renande smörfettet för att måltiden skulle bli acceptabel. Han var tydligen inte en hinduisk vegetarian som motsatte sig äggmat i alla former. Trots hans utstyrsel som helig hindu.

Jag hade väntat mig att sadhu-mannen skulle döma ut ägg som föda i likhet med många andra heliga män.

*

Dinesh sålde läderskor för bröllop. De liknade tofflor och han tillverkade dem själv. Vi var vänner, och jag brukade stanna till hos honom en stund, när jag var i basaren.

#### Skoarbetare i Shivganj. Mars 2009

Dinesh skoaffär låg bredvid Arora Canteen, där de lagade sydindisk mat (masala dosa, badha, sambhar, idli). Jag brukade äta lunch där. Vägen dit gick förbi grönsakstorget vid infarten till Shivganjs basargata. Där affärerna började satt Madan på trottoaren och lagade skor. Han hade själv valt skomakaryrket (mochi), som ett sätt att tjäna pengar. Madan tillhörde bhat-kasten, vars folk förr transporterade varor med oxkaravaner. Eftersom bhat inte längre hade några säkra födkrokar, fick de försöka sig på nya i konkurrens med män ur andra kaster. En av hans bröder eller kusiner arbetade med att isolera rör på en fabrik vid Abu Road. Modern Bread Bakery. År 2009 tjänade brodern sju tusen rupier i månaden, och det tyckte Madan var en bra lön.

Moti Lal Yogi från gränd 5 i Subhash Nagar lagade också skor. Han satt lite längre fram på samma basargata.

Madan och Moti Lal lagade trasiga skor, ett yrke med lägre status än att göra nya. Dinesh Kumar Jhingar gjorde nya skor i sin lilla arbetsbod strax intill. Dinesh hann på sin höjd göra två par skor om dagen. Mest röda läderskor som användes vid bröllop. Dinesh brukade begära 250 rupier men kunderna prutade nästan alltid ner beloppet till 200. 100 rupier försvann som materialkostnader etc. Dinesh lyckades därför tjäna ungeför 200 rupier per dag, motsvarande fem sex tusen per månad.

Jhingar-kasten gjorde i gamla tider sadlar för hästar och kameler. Inte mycket efterfrågan nuförtiden, så Jhingar-män som Dinesh gör skor i stället. Hur länge kommer den efterfrågan att hålla i sig? Dinesh är bekymrad. Hans fru tycker han tjänar för lite och att hushållskostnader har blivit skyhöga. Räcker pengarna till barnens skolavgifter?

### Samtal om RSS

Den 22 januari kom Fatah Singh och Bhupendra till mitt rum vid Jain Dharmshala, Hirabagh, Shivganj.

Båda var lärare vid statliga skolor. Fatah Singh var aktiv inom RSS, den hindunationalistiska organisationen Rashtriya Sevak Sangh, och ville berätta för mig om dess verksamhet. Tidigare hade han varit lärare vid en privatskola i Shivganj, som har nära band till RSS. Den skolan heter Adarsh Shiksha Sansthan.

Nu var Fatah Singh ungdomsledare vid RSS i Shivganj. Instruktör för skol- och collegeungdom en timme om dagen. De höll på med fysisk och mental träning. Fostran och kunskap om hinduiska värderingar.

"RSS vill bevara hinduiska värden", förklarade Fatah Singh. "Traditioner, seder och bruk. Det betyder inte att vi vill tvinga på någon en speciell tro eller religion. Men alla skall följa _riti rivaj_. Det är seder och bruk som etablerats i det hinduiska samhället under generationer. Vi är motståndare till västerländskt inflytande som skapar individualism och löser upp familjebanden. Det leder till skilsmässor och att familjerna inte tar hand om sina gamla."

"RSS har Gupta-tiden som sitt ideal. RSS vill återupprätta hinduismen, som den var då. Det var den gyllene tidsåldern. Sen kom muslimerna och europeerna och de förstörde Indien", sade Fatah Singh.

Fatah Singh ansåg att Mahatma Gandhi inte hade försökt bevara ett enat Indien tillräckligt mycket, när engelsmännen lämnade landet 1947. Han hade accepterat Indiens delning genom bildandet av Pakistan. Fatah Singh tyckte, att Gandhi kunde tryckt på Nehru och de andra ledarna av Kongresspartiet, så att de ej gått med på delningen. "Godse dödade Gandhi av idealism. Godse skrev i sitt testamente, att han ville ha sin aska nedsänkt i Indusfloden i stället för Gangesfloden, men inte förrän Indien hade blivit enat igen. Tills dess förvaras hans aska i en urna i Delhi", berättade Fatah Singh.

Indusfloden ligger i Pakistan.

RSS förbjöds efter mordet på Mahatma Gandhi 1948, men blev åter tillåtet omkring 1951. Sen åter förbjudet under åren 1975 till 1977, då det var undantagstillstånd i Indien.

"RSS fungerar som hjälporganisation vid naturkatastrofer", sade Fatah Singh. "Den hjälpte till då Kosifloden i Bihar svämmade över år 2008 och vid jordbävningen i Kutch, Gujarat, några år tidigare."

Vi kom att tala om Shiv Sena, en annan hindunationalistisk organisation med avdelningar i Sirohi-distriktet och andra delar av Rajasthan. Fatah Singh och Bhupendra Detha tyckte, att Shiv Sena var mer militant. Den leds av män från kaster med ett krigiskt förflutet, som rajput och andra kshatriya.

Bhupendra sade, att en del hinduer höjde sin kaststatus genom att i smyg ge sig ut för att vara en del av krigarkasten kshatriya. De ville bli accepterade som rajput.

Varken Bhupendra eller Fatah Singh tyckte att man höjde sin status i samhället särskilt mycket genom att bli vegetarian, _shakahari_. Fatah Singh tillhörde charan-kasten (tror jag) liksom Bhupendra, och männen inom den kasten var för det mesta köttätare ( _masahari_ ). Bhupendra och Fatah Singh betonade likheten i seder och bruk mellan muslimska krigare och hinduiska rajput-krigare. "Många rajput-traditioner kommer från muslimska traditioner i västra Asien. De två har liknande klädedräkt, åtminstone i Rajasthan", sade de.

Enligt Bhupendra har den muslimska seden med gravmonument lett till att deras furstar byggt stora minnesmärken som Humayuns grav i Delhi och Taj Mahal i Agra. Rajputfurstarna kopierade detta bruk och lät bygga kupuler _chatri_ vid platsen för likbränning. Så gjorde även rajput-furstarna i Chelana.

*

Jag hade i Bansvara sett den muslimska köpmanna-gruppen under högtidliga former fira Moram, och undrade vad de visste om den sorgefesten. "Man firar minnet av Hussein", sade de. "Hussein ville att muslimerna skulle välja sin ledare efter Muhammeds död och att ledarskapet inte skulle gå i arv. Men Hussein förlorade kriget och dödades tillsammans med en liten grupp, när de misslyckades med att fly till Indien. Gråtprocessionen under Morram-firandet var ett sätt att hedra minnet av hans död i det kriget. Hussein var _shia,_ och de som dödade honom var _sunni_."

"I Indien bor det shia-muslimer i Lucknow och Hyderabad. Det bor också många sunni runt om i Indien. Ibland börjar sunni och shia slåss med varandra vid Morram", sade Bhupendra och Fateh Singh.

*

Beträffande enighet och splittring erinrade sig Bhupendra vad Ravi Dan Detha i hans hemby Chelana en gång sagt om de herrelösa hundflockarna i Chelana: "Om du vill ena hundar släpp in en främmande hund. Om du vill splittra hundar så kasta in bröd ( _roti_ ) "

I Chelana lever hundar och människor sida vid sida. En slags parallelltillvaro. De finns på samma bygator, men hundarna har sin uppmärksamhet inriktad mot sina artfränder. Människorna omkring dem, verkar de oftast inte bry sig om.

*

Relationerna mellan byborna under feodaltiden var inte särskilt rättvis, men kritiken fick framföras med försiktighet, annars kunde det gå illa. Som i berättelsen om byfursten som stal en kamel från sin arrendator, en jat-bonde. Bonden gick till Thikana, fursteborgen, och sa att han förlorat sin kamel. De som satt där var rajputmän, släkt med fursten.

"En katt har stulit din kamel", sade de.

"Det är en katt som stulit min kamel", sa han till sin fru när han kom hem.

"Vad är det för struntprat!", utbrast hon.

"Hur som helst, om de säger att en katt tagit min kamel, måste jag hålla med", svarade bonden.

*

Durga Dans berättelser om jatbönderna under feodal-tiden gick ofta ut på att visa hur lite de visste om världen utanför sin gård. En bonden som besökt furste-borgen skulle berätta för de sina, vad han sett.

"Längst fram satt en stor vakthund och vända mot honom en skock får, som bräkte sitt bifall till allt han sa."

Jag tycker inte den liknelsen visar att bonden var dum, som Durga Dan verkar ha menat. Snarare en högst relevant iaktagelse som stämmer in i många sammanhang.

*

Det finns också berättelser där jatbonden eller hans fru vinner genom list. Som då fyra män hade gett sig av för att stjäla en säck pärlhirs. Jatbonden lyckades överlista de andra tre genom att binda fast dem en i taget. De var rajput, brahmin och baniya, dvs av högre kast. I en annan berättelse åker tre jat-bröder in i byfurstens fängelse efter att ha sagt olämpliga saker, som retat upp byfursten. Men deras mamma var smartare och lyckades få dem fria genom några väl valda ord.

"Sådana folksagor står i Rupayans Bata ri phulvari", sa Bhupendra.

De är skrivna på marvari av Vijay Dan Detha. Jag har läst en del av dem på marvari och andra i översättning till hindi.

### Dröm i natten.

När jag låg och sov på mitt rum i Hirabag Jain Dharmshala, Shivganj 27 januari 2009.

En liten flicka gick ensam på vägen, som var trafikerad. Flickan travade på med bestämda steg, hon liksom rann fram. Jag tänkte att hon var oskyddad på landsvägen och gick efter henne. Hon fortsatte. Kanske inte lagt märke till mig. Jag ropade och då sa hon "Om du så gärna vill skall jag visa dig." På slänten upp från dikesrenen låg en liten koja, där det fanns ankor och liknande fåglar som gäss. Inuti kojan var gult och vackert som småbarnsavdelningens krypin på dagis. Flickan sa: "De kom från annan plats, men hade ingenstans för sig själva, så de fick bo här, eftersom de ville."

### Jogi-familjerna i Shivganj januari 2009

27 januari 2009 vid Subash Nagar gränd nr 5, Shivganj, Sirohi-distriktet i sydvästra Rajasthan.

På en obebyggd tomt bodde sedan sex sju år en grupp människor i ett skjul. Jag gick förbi varje morgon för att köpa tidningen vid busstationen. Där låg högar av glasflaskor som samlats ihop av två unga lumpsamlare. De stoppade glasflaskorna i säckar. När de fyllt tomma spritflaskor i tillräckligt många säckar, körde de iväg med lasset på en liten flakvagnsbil (tempo) till en lumpsamlaraffär. Ägaren sålde skräpet vidare som råvara vid en fabrik någonstans i Rajasthan.

De hette Lal Ram och Sita Ram. En tredje broder heter Lakshman. "Hela basti (slumskjulsområdet) tillhör jogi-kasten", sade de. En låg nomadkast som bodde i ödemarken under feodaltiden. Ungefär som kalbelia.

Bredvid Lal Rams skjul fanns en stor villa på två våningar. Husfadern jobbade vid ett statligt försäkringsbolag, Life Insurance Company (LIC). Familjen bodde i det enda riktiga hus som ännu byggts i gränden.

I nästa gränd, gali nr 6, fanns också en basti med låga skjul på obebyggd mark. "Vi som bor här är harijan", svarade de. De tillhörde soparkasten.

### Jogifamiljerna i Shivganj feb-april 2009

####  Lumpsamlarfamiljen vid gränd 5 Subhash Nagar

Mars 2009.

I gränden bor tre bröder av yogi-kasten. I ett enkelt skjul på en tomt där det ännu inte byggts något hus. Familjen har vid sitt skjul högar med lump.

Bröderna är i tjugoårsåldern. Den äldste brodern sköter lumpjobbet. Han heter Ram Lal och har fru och ett litet barn på två år, som ännu inte kan gå.

Mitt bidrag till lumpinsamlingen var nio tomma mineralvattenflaskor av plast. Jag gav dem idag på morgonen. En stund senare kom jag ihåg, att jag glömt kvar plastkassen för mina skor vid Mita Lals skjul. Jag hade burit dit de tomma plastflaskorna i den. När jag kom tillbaka för att hämta den, såg jag att det inte var möjligt att ta tillbaka den. Den var halvfull med barnkläder. Det hade inte gått många minuter, men min svenska konsumkasse hade redan kommit till användning.

Igår åkte Ram Lal till byn Avdala 10 km från Shivganj, för att hämta små tomma spritflaskor av glas och annan lump.

Brödernas mamma och pappa kom i morse. De bor vid Jawai-dammen bakom den lilla järnvägsstationen Jawai Bandh.

Ram Lals pappa Ala Ram satt på tomten och styckade sönder cykelhjul, när jag gick förbi. Tog bort ekrar. Han visade mig en tom whiskeyflaska, som låg i en av högarna. En fyrkantig glasflaska som rymde bortåt en liter. Det satt en liten gul etikett på flaskan. "Vad står det?" frågade Ala Ram. Det stod 765 rupier. Whiskey-flaskan hade tydligen kostat nästa åtta hundra rupier. Utländskt märke. Det motsvarade flera dagars lön för en vanlig arbetare.

Ram Lal åkte idag med hyrd lastbil till Delhi, där han skall sälja hela lasset.

I morse sopade brödernas syster lastbilens flak ren från träkol. Hon blev alldeles svart av sot. Sedan lastade de lump på flaket. Även de nio tomma mineralvattenflaskor av plast, som jag gav dem för några dagar sen.

Tidigt på morgonen den 3 mars 2009 var jag vid jogi-kastens skjul-område. Ram Lals syster och svägerska var hemma. Ram Lal träffade jag vid bussvägen.

"Jag kom tillbaka igår från Delhi efter att ha sålt hela lasset av _kabari_ (lump, skräpsaker) för femtio tusen rupier. Jag hyrde lastbilen för tre tusen rupier", sade Ram Lal.

Om det var sant eller inte var omöjligt för mig att kontrollera.

"Ingen av oss har gått i skolan", berättade Ram Lals syster.

Enligt henne kunde de varken läsa eller skriva, och de hade inte gjort några försök att få statliga bidrag till husbygge eller liknande.

Den 7 mars 2009 lärde jag mig lite mer om Ram Lals familj. "Vi har en stor familj och en del av oss bor i byn Parle bakom Jawai Bandh. Dammen som ligger några mil öster om Shivganj. Där har vi ett bra hus. Här i Subhash Nagar gränd fem bor vi för att arbeta med lump. Vi samlar in och säljer kabari (lump). Den här ödetomten hyr vi för det arbetet", sade Ram Lal som tydligen ville ha respekt för sitt arbete och inte bli betraktad som en fattig stackare.

*

Ram Lals yngre bror Mita Lal fick polio i barndomen. Därför haltade han. Han fick skjuts på cykel för att komma till basaren mitt i Shivganj, där han jobbade vid trottoaren som skomakare.

Några dagar tidigare hade både Mita Lal och jag lyssnat på en muslimsk sångkonserten vid den öppna platsen intill postkontoret. Kavali Ursfestival. Han gick hem för att äta kvällsmat och kom sedan tillbaka. Nattkonsert till klockan fyra.

Mita Lal var ogift. Han satt ofta framför skjulet hos Ram Lal. Tyst och sysslolös.

*

Ram Lals yngsta bror Lakshman bodde vid Javaibandh-dammen. Han skulle gifta sig samtidigt som sin syster Rinku och de två skulle gifta sig med syster och bror i en annan yogi-familj. Två brudpar. Om en månad. Genom att båda familjerna byter ut en syster mot en svägerska, har de hållhake på varandra. Antagligen bra för de ingifta kvinnorna.

Idag hade Ram Lals pappa röd färg på kläder, ansikte och på kroppen. Som vid holi-festen. Anledningen var att han firat två förlovningar, en för sonen Lakshman och en för Rinku, hans dotter. Släkten skulle ha sitt dubbelbröllop om en månad.

*

Den 19 mars 2009 berättade Ram Lal Yogi för mig att deras grupp brukade äta stora ödlor som de huggit i bitar och sedan kokat. De åt köttet tillsammans med _daru_ , alkohol av lokal tillverkning. ( _Deshi sharab_.)

Bhupendra Detha berättade, att runt byn Joyla ser man många _go_ , stor ödlor, särskilt vid den heta årstiden och under regntiden. De är ej giftiga, enligt Bhupendra.

Där syns även rävar och kaniner runt fält och snår.

*

"Förut sålde vi handkvarnar", berättade Ram Lal en gång när både jag och Bhupendra Detha var på besök hos honom. De sålde _hath ki chakki_ (handkvarnar för att mala mjöl) från Ghatiala i Tharöknen. Den platsen var under feodaltiden berömd för sin tillverkning av handkvarnar. De mejslades ut av sten som inte släppte ifrån sig flisor vid malningen.

*

Ram Lal kände till Jaisalmer och trakten omkring Pokaran. Han hade gått på pilgrimsfärd ( _tirth_ yatra) till Ram Devs tempel i Runecha.

*

På en säng framför skjulet på tomten bredvid satt Ram Lals granne Bika Ram Yogi. En gammal man som tillhörde en annan yogi-familj. Bika Ram Yogi var musikant. Han gick runt i Shivganj och sjöng för folk, medan han spelade på ett stråk-instrument av traditionellt utseende. Stråken hade bjällror och strängarna var av hästsvanshår.

Han hade kommit till Bhupendras hus tidigare på dagen. Nu satt han tillsammans med sitt barnbarn, en pojke på två år. Han sjöng för oss en sång om folkguden Baba Ramdev, och sedan en lång berättelse om en gudinna, vars tempel ligger bredvid Jain-templet i Delvara. Uppe på Abuberget sju mil söder om Shivganj.

Ram Lals granne åt andra hållet var inte yogi utan en väletablerad medelklassfamilj som bodde i ett stort hus. Frun sade att deras hus kostat tio miljoner rupier. Där fanns modernt kök och badrum. Hennes man arbetade med livförsäkringar över hela Indien. Frun tyckte om den hinduiska föreningen Arya Samaj och gick till deras möten om söndagarna. Hon hade bra kontakt med Ram Lals familj, som hon hjälpte med vatten och annat. En vänlig kvinna med mjukt sätt och ett öppet leende ansikte, som ibland fördrev tiden med småprat vid muren till sitt hus med armarna bekvämt placerade på murens krön.

"Ja, vi får vatten från dem", bekräftade Ram Lal Yogi och menade grannhuset ägt av mannen som jobbade med försäkringar vid LIC.

*

Den 25 mars 2009 träffade jag bröderna Ram Lal och Mita Lal nära busstationen. Dit jag gick om morgnarna för att köpa tidningen. Vi drack te tillsammans. Ram Lal sade, att han skulle åka till Bhuj i Gujarat för att hälsa på sin frus släktingar. Hon skulle följa med. "Vi blir borta i Gujarat i fler dar", sade han.

#### Anchaji Rebari i gränd 5 Subhash Nagar

Den 5 mars 2009 lärde jag känna Anchaji. Han bodde i ett skjul mitt emot Mita Lal och hans bror Ram Lal, som körde lump med en liten flakvagn (tempo).

Anchaji har en pojke på åtta nio år. Så långhårig att jag trodde det var en flicka. På muren intill deras skjul satt en röd annons om en skola som tar emot barn från dagisåldern till tredje klass. Den affischen hade Anchaji hittat. "Den satte jag upp för att den ser fin ut", sa han till mig.

Jag förstod snart att det inte hade något att göra med den uppmaning till föräldrar att låta sina barn gå i skolan, som var affischens budskap. Hans egen son gick inte i skolan.

*

När jag satt hos Anchaji kom tre unga män med stora säckar på ryggen. Säckarna var fulla med hopsamlat skräp, som de gav till Ram Lal. Han vägde lumpen på en våg och gav dem betalt efter vikt.

Barn i yogi-området samlade också lump åt Ram Lal. De var sex sju år och gick till basaren i samlad tropp. Snabbt och livligt. Några hade uppflikade tomma säckar över huvud och rygg för att skydda sig mot solen.

*

När jag först träffade Anchaji Makuana i sällskap med hans granne Ram Lal, sa de att de var bröder, men det stämde inte. Anchaji tillhörde fåraherdekasten, _rebari_ , och Ram Lal var _yogi_. Anchajis by hette Chamreri, och där vallade hans släktingar får och getter ( _geta_ och _gona_ ) Han hade flyttat till Shivganj tio år tidigare. "Jag brukade arbeta med att samla lump, kabari, men nu är jag kroppsarbetare. Bär saker åt folk", sade Anchaji. Under de dagar jag träffade honom, verkade han vara arbetslös. Vi tog en promenad till en tebod vid stora landsvägen. Där bjöd Anchaji mig på te.

Den 3 april frågade jag Anshaji, om jag fick fotografera hans lilla kultplats för Baya, de sju systrarna. Det ville inte Anshaji, att jag skulle göra. Jag lät bli. Då kom en man med bestämt sätt och utseende. Med mustasch, skärmmössa och svarta kläder. "Det får du visst göra", sade han. Det var Ganesh Jain, som bor i ett hus bakom hörnet i riktning mot biblioteket.

Ganesh påstod, att han skötte hela området. "Jag äger marken och bygger hus här. Alla i Yogi Camp arbetar för mig", sade Ganesh.

"Eftersom min religion är jain är jag _shudh shakahari_ , ren vegetarian, men jag dricker sprit. Jag har en vän i London, U.K., som äger en vinaffär", skröt Ganesh.

#### Bika Rams frus hönor

I andra ändan av gränd 5 i Subhash Nagar bodde tre äldre yogi i en inhägnad av taggigt ris. Därinne fanns ett litet skjul, som var deras hem. De som bodde där var Bika Ram, hans fru och en man till. Inga barn. Bika Rams fru gick runt i Shivganj och sålde ballonger. Bika Ram drack sprit rätt ofta, i övrigt satt han mest och tittade. Taggriset skyddade deras tupp, hönor och kycklingar (många) mot gathundarna, som åt upp dem, när de kom åt.

Frun skötte hönseriverksamheten. Hon visade mig fyra små nyligen värpta ägg i en lerkruka ( _matka_ ). Äggen kostade femton rupier styck. Mycket dyrare än de stora äggen från kommersiella hönserier utan tupp. De säljs vid basaren för tre till fem rupier per ägg.

"Mina _deshi_ ägg har mycket mer kraft ( _takat_ ) än vanliga köpägg. Det är därför de är dyrare. Det finns många köpare", berättade hon.

tillbaka till början

###  C11 Familjer av soparkasten

#### Ashoks familj

Den 6 mars 2009 såg jag tidigt på morgonen en ung flicka i skoluniform, ljusa rena kläder och en vit chuni. Flickan verkade vara av soparkastfamilj ( _harijan_ ), för hon drog en sopkvast efter sig. En stor sopkvast för gatusopning. Hjälpte hon sin familj med gatusopning innan hon gick till skolan?

När man ser någon, som håller på med rengöringsarbete på gatorna i Shivganj, kan man vara säker på, att de tillhör soparkasten. Bhangi, harijan, valmiki. Olika namn på samma kast, samma grupp av människor. Ingen annan kan tydligen tänka sig att göra sådant jobb. Även om de skulle få bra betalt. Jag har i varje fall inte träffat någon från annan kast, som sopar gatorna och gör rent i kloakerna.

En morgon i slutet av januari 2009 såg jag några män, som med stor energi rensade avloppet till en spillvattenbrunn vid infartsvägen till basaren i Shivganj. Nära sjukhuset. Bland dem var en kortväxt man med stickad mössa (det var kallt). Han hette Ashok och berättade att han bodde i harijan mohalla. Jag var välkommen att hälsa på. Jag gick dit lite senare på dagen. Att det var soparkastens bostadsområde syntes lång väg, för grisar gick och bökade i smutsen. Jag träffade Ashoks pappa och kusin, som ringde till Ashok i mobiltelefon. Han kom och vi gick till hans hem där familjen bjöd på te.

#### Prakash familj

Klockan två på eftermiddagen anmälde stadens sopare sin närvaro vid kommunalkontoret ( _nagar palika_ ). Den 7 mars 2009 gick jag dit för att träffa Ashok, men han kom inte. Jag träffade en man, som sa han hette Chola Ram ji Harijan. Han skulle registrera sin närvaro liksom Ashok. Medan vi väntade på att kontoret skulle öppna, blev jag blev bekant med honom.

"Jag är anställd vid kommunen och får fjorton tusen rupier i månaden. Vi sopar och gör rent avlopp längs gatorna i staden", berättade han.

Hans arbetstid var från sex till tio på morgonen och två till sex på eftermiddagen dvs. åtta timmar. Han arbetade måndag till lördag och var ledig på söndagarna. 48 timmars arbetsvecka.

Han bodde vid Dhadhavadi skolan längs vägen som går till byn Badegav. Det var min första kontakt med Prakash, som han egentligen heter. Prakash Bhagela. Det var hans pappa som hette Chola Ram. Tydligen nämnde Prakash sin pappas namn vid vårt första möte.

Jag gick hem till honom nästa dag. Stort och fint hus i två våningar. Grannarna tillhörde också soparkasten. Alla var mer eller mindre släkt. Ett rent och luftigt område med fria ytor runt omkring. Alldeles intill stod ett högt vattentorn och skuggande träd.

Betydligt trivsammare än det äldre bostadsområdet för soparkasten, där Ashok bodde.

Två dagar senare gick jag dit igen. Jag visade foton från Sverige för Prakash och hans trevliga familj. Barnen var i tonåren. Två söner och tre flickor. Jag blev särskilt bekant med Ravi. Han hade gått fler år i skolan än de andra och var framåt.

I Ravis bostadsområde bodde många ungdomar. Ett stort tonårsgäng som spelade volleyboll på kvällarna. Vid skolan som då låg tom. Grinden var låst, så vi fick klättra över muren för att komma in till volley-planen. Säkert inte tillåtet, och lite riskabelt vid nedhoppet.

### En långresa som slutade hos Prakash Bhagela i Shivganj

#### I väntan på tåget

Den 18 februari 2011 tog jag tåget från Delhi till Bombay.

Tåget gick inte förrän på kvällen, men jag for till Nizamuddin järnvägsstation mitt på dagen. När jag gick på perrongen och väntade, stannade jag till vid en kiosk, där de sålde tidningar. Det mesta var på hindi. På hyllan stod en bok, med en bild som såg bekant ut. Adolf Hitler på omslaget av sin bok Mein Kampf. Den var översatt till hindi. Vem hade gett ut den och vem läser den? I vilket syfte? Vid järnvägsstationen i Valsad i Gujarat såg jag året efter samma bok i en tidningskiosk. Jag har träffat personer med hindunationalistiska åsikter, som talat väl om Hitler och nazisterna. Om deras ariska rasideologi. De tycks uppfatta nazister och tyskar som arier, liksom de själva. Som olika grenar av samma folk. Med rötter i vedatiden.

Efter en natt på tåget kom jag till Borivali järnvägsstation i Bombay på morgonen den 19 februari 2011. Därifrån åkte jag med lokaltåg och buss till fiskebyn Arnala nära Virar. Jag bodde där några dagar och for sedan med nattåget från Borivali till Jawai Bandh, en liten station nära Shivganj i Rajasthan. Dit kom jag den 24 februari.

#### Shivratri i Shivganj februari 2011

I Shivganj bodde jag som vanligt i Jain dharmshala, Hirabag. På dagarna var jag hos min vän Prakash Valmiki i soparkastens bostadsområde vid vattentornet. Hans son Ravi och jag åkte motorcykel till ett Shiva-tempel vid Kumbeshvar, ett litet berg nära dammen Jawai Bandh. På vägen hälsade vi på hos Ravis släktingar och en del bönder. Många hade sått _taramira_ , en oljeväxt som odlas på obevattnad mark i stora delar av Rajasthan under år med sena monsunregn och bra vattenförråd i marken.

Det blev Shivratri och under den högtiden var jag tillsammans med Prakash familj och deras grannar. Sent på eftermiddagen besökte jag Shivas tempel vid den torra flodbädden intill Sumerpur tillsammans med några kvinnor och barn i en av Prakash grannfamiljer. Det blev kväll och tillsammans med Ravi och hans kamrater besökte jag i mörkret ett Shiva-tempel, där det fanns färgade isblock skulpterade som shivling, en symbol för Shiva. Många i Shivganj hade samlats vid templet för att bedja och delta i festligheterna den natten.

*

"Namnet Shivganj syftar inte på guden Shiva utan på en feodalherre som hette Shiv Singh", berättade Bhupendra. Orten Gulabganj har på samma sätt fått sitt namn från Gulab Singh som en gång härskade över den platsen."

tillbaka till början

### C12 Kesha Naths kalbelia-familj i byn Dhanapura.

Längre in i Shivganjs basar satt skräddaren Ranchor Lal Garg och sydde på sin maskin i öppningen till sin mycket lilla arbetsbod. En vänlig man, lite äldre, som hjälper folk med att utföra en del hinduiska riter, eftersom han är brahmin. När jag samtalade med honom, kom helt plötsligt en hel kalbeliafamilj. De slog sig ner på golvet och förklarade sitt ärende. Frun hade fött barn och de hoppades att barnet skulle få ett passande namn. De behövde Ranchor Lals hjälp.

Han ställde några frågor, tog fram sin hinduiska kalender, _pachang_ , och letade efter möjliga namn. Något som skulle vara rituellt passande. Den lilla pojken fick namnet Jivan Nath. Familjen blev nöjd, gav Ranchor Lal hans arvode för denna tjänst och begav sig av hemåt. Till byn Dhanapur där de levde ett traditionellt kalbelia-liv tillsammans med sina snabba hundar och med öppna vidder framför sitt hus. Familjefadern hette Kesha Nath.

Den 2 april 2009 besökte jag Kesha Nath Kanepaw Kalbelia Yogi i hans by Dhanapur en mil utanför Shivganj. Framför hans hus fanns en inhägnad med getter. En slank kalbeliahund låg under en säng och sov i skuggan. Här fanns gräsmark, en stor slätt och berg i fjärran. Kesha Nath sade, att han fångade giftormar. Han tog bort dem från bybor, som bad om hans hjälp. Kesha Nat var ej rädd för ormarna, ty Kanepav skyddar honom. Keshnath samlade pengar åt ett tempel för Kanepav nära Falna, järnvägsknuten norr om Shivganj.

Keshnath var själv som en sadhu. Visade mig en trollkonst. Underverk, på hindi _chamatkar_. Med vindruvor och parfym.

Han hade en liten vit rotknöl liknande den jag såg hos Yogi med kamelkärran upp på höjden vid Ramdevra-templet i Chelana. Som Chuni Lal och Durga Dan var så misstänksamma mot. Keshnath kallade den för _Hatha Jodi_ och sa att den var från en rot av vit akda växt. Antagligen _Calotropis gigantea_ , på svenska kallad kronbuske.

*

Den 23 mars 2009 träffade jag i Shivganjs basar några andra nath. Liksom Kesha Nath gick de omkring i traditionella kalbelia-kläder. De sa de var anhängare till Kanepaw, nath-kalbelias stamfader som utslöts från gemenskapen med andra nath, eftersom han, enligt legenden, önskat sig ormar och andra kräldjur till middag.

tillbaka till början

###  C13 Hos Banjara-kasten vid Jakanagar, Sumerpur

Den 29 mars 2009 besökte Bhupendra och jag några Bhat-familjers mohalla (husklunga) i ett utspritt bostadsområde kallat Jakanagar. Det låg utanför staden Sumerpur en mil från Shivganj och liknade en enkel by med låg hus och sandiga gränder. Vi kom i samspråk med Asa Ram Bhat. Han bad oss komma in i hans inhägnad. Han ställde fram några _charpai_ (repsängar) att sitta på och hans fru lagade te åt oss. Hon bar långa snidade överarmsringar av silver. Antagligen en uråldrig sed inom hennes kast. I ett träd hängde en högtalare för religiös musik. Det var vid tiden för _nauratri_ , en bland Rajasthans hinduer populär högtid.

*

Intill stod en grupp på fyra Bhat-män av olika ålder och utseende. Raymal Bhat, en gammal man. Rama Bhat, ung och i röd skjorta. Sankar Bhat bar keps. Den fjärde hette Kanta Lal Bhat.

"Banjara har bott i Jaka Nagar i tjugo år", sa männen.

De tillhörde banjara-kasten som förr utförde viktigt transportarbete i Indien med hjälp av sina oxar. Deras lastdjur gick i långa karavaner till avlägsna trakter. På traktens språk heter oxe _balad_ , så Banjara kallas också Baldiya Banjara, och Baldiya Bhat. Samma nomadgrupp med oxar som lastdjur avses med alla namnen.

"Våra familjer höll på med oxkaravan-transporter fram till år 2024", sade männen vi talade med.

Deras tideräkning kallas Vikram Samvat. 2024 blir 1966 enligt den kristna kalendern. Då drabbades stora delar av Indien av svår torka och många djur dog. Oxkaravanerna krympte och en del banjara slutade helt med oxkaravantransporter. De fick pröva andra sätt att försörja sig på. Baldiya Bhat blev bara Bhat. De blev en del av slumkulturen i Rajasthan med tiggeri och annat i städernas marginaler.

"Förut ägde min släkt en karavan med transportoxar, men de blev tvungna att sälja djuren då torkan kom. Vi var i Gujarat och slog oss på lumpinsamling ( _kabari_ )", berättade Asa Ram Bhat. "Sen försökte vi försörja oss i Delhi. Till slut flyttade vi till Rajasthan och slog oss ner här i Jaka Nagar."

"Nu håller vi på med grävarbeten. Lägger ner kablar och telefonledningar."

Ett tungt arbete. De fick slita i hettan med spett och spade.

*

Det finns en annan Bhat-kast som kallas Bahi Bhat. De höll inte på med transporter, utan hade hand om andra kasters släktböcker. Bahi betyder böcker på dialekterna i västra Rajasthan. De har lite högre status i kast-hierarkin än vanliga Bhat.

*

Bredvid Asa Ram bodde familjer av Gaur Banjara-kasten. Den kasten säljer sedan gammalt kvinnligt pynt och prydnadsföremål. De säljer armband av glas ( _churi_ ) och kammar. I byn Chelana, västra Rajasthan, kallas samma kast Ganvariya Banjara. Asa Rams grannar verkade vara mer affärsinriktade. De sålde gamla föremål till antikhandlare i Jodhpur vid Umaid Palace road. Som i sin tur sålde dem till utländska turister.

Asa Ram Bhat tyckte att hans Banjara-kast var högre upp än Gauri Banjara som sålde krimkrams. "Vår familj äter inte deras mat. Men vi kan äta hos Rajput och Baniya (affärsmannakasterna)", sade Asa Ram. Kaster med högre status.

*

Hos Gauri Banjara familjerna visade mig männen en stora rund amulett där deras kuldevi (ättegudinna) fanns avbildad. På en annan fanns bilden av ett ormhuvud, och en tredje de sju gudinnesystrarna Baya. Sådana amuletter bar också männen av bhat-kasten. Som Teja Ram Bhat. Han kom från sitt arbete och hade hacka och spade (pavda) med sig. Han slog sig ned hos te-försäljaren i gränden, där jag och Bhupendra satt.Teförsäljaren var också Bhat. Båda sade att varutransporterna med hjälp av oxkaravaner tog slut två tusen tjugofyra. (Vikram Samvat 2024, dvs torkåret 1966.)

Genom Indiens historia har människorna upplevt många hungerkatastrofer på grund av fluktuationerna i monsunregnen. En del av klimatet i södra Asien. Banjarafolkets oxkaravaner smalt ihop varje gång, men byggdes upp igen, när fodertillgången återigen tillät boskapsuppfödarna att expandera sin näring.

Så blev det inte när de extrema torkåren var över omkring 1970. Många kringvandrande grupper från ökentrakterna i Rajasthan blev av med sitt levebröd för gott. Inte bara på grund av torka och missväxt, utan ännu mer på grund av ny effektiv teknik. Transporter med lastbil och godståg hade konkurrerat ut oxkaravanerna.

*

På liknande sätt gick det för familjerna inom yogi-kasten som sålde handkvarnar de själva tillverkat. Numera finns det inte så många som köper handkvarnar och det är inte lätt för yogi-familjerna att komma på något nytt att försörja sig på. Många yrken är stängda för dem eftersom de flesta saknar skolutbildning.

*

Trots allt fanns det utbildade banjara. Till exempel professor Banjara vid högskolan i Shivganj, som jag träffade vid Chaudhry Lodge, ett litet och billigt matställe en trappa upp vid tyghandlarnas lagerbutiker mitt i Shivganj. Där åt jag middag varje kväll under några månader åren 2008 och 2009. Professor Banjara och hans vän professor Mina var ofta där.

30 mars 2009 sade professor Banjara att banjara hade 18 grenar. "Var och en av dem fungerar som en kast där man gifter sig mellan sina släktgrupper (gotra), men inte med banjara av någon annan gren (bifurcation)."

"En gren hävdar att de härstammar från rajput-kasten. En annan gren är för muslimska banjara", berättade professor Banjara.

"Banjara levde i läger (thanda) tillsammans sina djur och sin last. Ungefär sju familjer bildade en sådan grupp. Gruppens ledare kallades _lakhi banjara_. Han hade hand om pengarna för hela gruppen. Lakh betyder hundra tusen och lakhi syftar på att banjaragruppens ledare ( _mukhya_ ) ansågs vara rik", sade prof. Banjara.

"Mellan vandringarna slog de läger. En sådan oxkaravan slog sig ner för några dagar på en tom tomt i utkanten av staden de kommit till. De många oxarna och säckarna var ordnade så att varorna skulle hålla sig. Till exempel lök. De tog med sig mishri (socker) från Delhi till Marwar i Rajasthan och i andra riktningen salt med mera. Oxarna skulle inte gå med tomma säckar."

Så sade prof. Banjara, som också berättade att det finns ett institut i Udaipur, som har stor kunskap om Banjara.

Jag tycker att min vän Tan Dan har mycket intressanta tankar om Banjara och deras verksamhet under gången tid. De handlar om oxkaravanernas betydelse för långväga tunga transporter på den tiden regionerna i Indien hade svårt att nå varandra. Hans berättelser har jag återgivit i andra böcker.

tillbaka till början

## C14 Hinduiskt festande och marknadsliv i april 2009

#### Fest för småflickor

3 april 2009. Hinduiska familjer i Shivganj och på annat håll i Indien bjuder idag sju små flickor på mat. En gammal sed. Grupper av små flickor cirkulerar mellan husen i sitt bostadsområde. De är mycket efterfrågade och flickorna har roligt, eftersom hinduer som vill följa sederna, dvs nästan alla, känner sig manade att bjuda dem på någonting riktigt gott.

Endast små flickor som inte kommit in i puberteten får vara med. Så har jag fått höra. Flickorna symboliserar tydligen gudomlig renhet och oskuld. De skall vara sju precis som de sju gudinnesystrarna som dyrkas så mycket i västra Rajasthan och där kallas för Baya.

Bjudningen sammanfaller med slutet av de nio fastenätterna _nauratri_ , som avslutas med fest och mat.

Folktron är förvirrande. Med nio avses kanske nio gudinnor. Andra säger att gudinnorna är sju, men de har två bröder, varav en är vit och den andra är svart.

### Bhilstammens marknadsfest intill Sumerpur

Bhilfolket i den här regionen hade den dagen också en religiös marknad vid den torra flodbädden mellan Shivganj och Sumerpur. En mela, eller mingelfest om man så vill.

Dit kom alla möjliga kaster och grupper, inte bara bhil. De flesta höll till nära bilvägen, där de besökte tempel och hade roligt bland pariserhjul, båtgungor och annat som hör till ett nöjesfält. Alla gick till templen i sina finaste kläder.

Bhilfamiljerna umgicks med varandra på lugnare platser längre in på den sandiga flodbädden.

Några berättade att de firade guden Rams födelsedag. Andra menade att guden Ram började bo i skogen denna dag, efter att ha blivit bannlyst från sitt palats och sitt rike.

"Ram tvingades leva i skogen tillsammans med stamfolk som bhil. Det är därför bhil firar så intensivt", trodde Hukam Singh i cementaffären bredvid Hirabagh Jain Dharmshala pilgrimshärbärge.

#### Släktingarnas himmelsfärd

Stamfolket bhil firade också sina avlidna förfäders färd till utomvärdsliga regioner under de här dagarna.

På kvällen åkte Bhupendra och jag motorcykel till festplatsen nära Sumerpur, där bhil hade samlats i tusentals. Under rundvandringen kom vi till en grupp vid en oxkärra. Där satt många kvinnor och tillsammans med dem en man, som vi började samtala med. Nopa Ram Bhil. Hans fru hade dött i en okänd sjukdom två år tidigare. Han var lantarbetare och hade ingen egen mark. Bredvid satt en grupp brahminer. Männen behövdes för riter som skulle utföras med aska och benrester (asti phul) efter den döde släktingen.

Traktens människor av bhilstammen gick hit med sin aska och utförde en ritual som liknade den som vanliga hinduer utförde vid Hardwar, där Gangesfloden rann förbi.

Jag såg hur männen gick fram och lade askan på stora stenbumlingar i flodbädden. Där får den ligga i väntan på att flodbädden skall fyllas med vatten under regntiden. Askan flyter då bort med den högst tillfälliga Jawai-floden, som pilgrimerna anser vara en del av den heliga Gangesfloden. Släktingarnas själar ( _atma_ ) kommer på så vis upp till himlen ( _svarg_ ).

#### Mela för att få sina barn gifta

Marknaden var också en mötesplats, där kastfränder träffades och gjorde upp om kommande giftermål. Det var inte pojkar och flickor som försökte hitta varandra, utan deras manliga släktingar, vanligen av den äldre generationen.

"Vi inom bhilstammen hade förut vår mela vid Sukrifloden", berättade Nopa Ram.

"Där blev det ofta bråk med Mina-stammen som hade mela samtidigt, så vi flyttade vår mela hit. "

Den andra marknadsplatsen låg ute i vildmarken vid Sukri-flodens torra sandiga dalgång. Där skulle Mina-stammen fira tio dagar senare.

Den viktigaste anledningen till att de två stammarna separerade var nog att äktenskapsmäklandet på marknadsplatsen blev mer effektivt. Det blev lättare att hitta sina kastfränder både för bhil och mina.

Bhilstammens mela vid Sumerpurs flodbädd pågick i två tre dar. Sen skulle andra kaster ha _mela_ , den ena efter den andra. De kommer också knyta kontakter för att diskutera giftermål. Det är en viktig anledning att gå på marknad för dessa traditionella stammar och kaster.

#### Bråken om listor för underprivilegierade

Vid marknaderna fanns stammar som var ST (Scheduled Tribes) och kaster som var SC (Scheduled Castes). ST-stammar och SC-kaster fanns med på statens listor över kaster och stammar med rätt till särskilt stöd, eftersom de var i socialt underläge. Listorna reglerades av den indiska konstitutionen, och själva idén har sina rötter i Mahatma Gandhis uppgörelse med Ambedkar för länge sedan. Både stamlistan och kastlistan ändrades då och då. Listorna var under ständig attack både från dem som ville ha längre listor och från dem som inte ville ha några listor alls. Ibland tvingades regeringen ta med fler grupper som en eftergift åt högljudda och våldsamma kampanjer, men det hände att tillägget sedan ogiltigförklarades av Indiens högsta domstol.

### Mina-stammens marknadsfest vid Sukriflodens torra flodfåra

Den 13 april 2009 hade _mina_ -stammen sin fest vid Sukri-flodens torra flodbädd tre mil söder om Shivganj. Bhupendra och jag åkte dit i kvällsmörkret på hans motorcykel . Först for vi på en stor tungt trafikerad riksväg, sedan en smal väg genom vildmarken fram till Minas _mela_.

Det stod i tidningarna om festen. Det var en vanlig uppfattning i hela regionen att just den här dagen skulle vatten börja välla fram ur flodbädden vid en viss förutbestämd tidpunkt. Ett underverk ansåg många. Ett bevis på Guds storhet och kraften hos den lokala folkguden, som hade ett tempel här. Det fick jag också höra från många i Shivganj. Vid Hirabag Jain Dharmshala berättade tempelprästens fru med stor entusiasm om detta häpnadsväckande fenomen. Men ingen av de som berättade hade själv varit där och tittat på när vattnet väller fram ur flodbädden. Det fanns heller inga foton.

Vi kom till festplatsen runt templet vid åtta-tiden på kvällen efter en timmes färd från Shivganj. Här var _mina_ -stammens folk. Många hade kommit på traktor trolleys från byar långt från Sukri. Trots det ensliga läget var hela området starkt upplyst med hjälp av elektriska generatorer. Omgivningarna låg däremot i ett ogenomträngligt mörker. Här fanns pariserhjul och båtgungor precis som vid Sumerpur. Kanske samma. Fullt av folk. Det strömmade till nya människor hela tiden, trots att det var mörkt och sent.

Liksom vid Sumerpur gick vi runt och pratade med folk som slagit läger. Familjerna hade satt upp små inhägnader runt sina oxvagnar och tillfälliga skjul. Det verkade vara väl upplagt för äktenskapsförhandlingar även här. Några foton fick jag inte ta. Strängt förbjudet att fotografera inom hela mela-området.

#### I väntan på underverk

Vi gick till templet. Mellan klockan nio och tio på kvällen skulle vattnet komma och vi ville vara med. Vattnet skulle välla upp ur en källa som fanns under templet, fick vi veta. Det var ett stängt utrymme, som bara tempelprästerna fick gå till.

Rätt som det var kom de upp och sade till oss som stod och väntade att vattnet hade strömmat till.

Man fick ta dem på orden. Något underverk i form av framvällande underjordiskt vatten lyckades jag inte se med egna ögon. Inte en enda droppe.

På vägen hem mötte vi nytt folk på väg till marknaden vid Sukrifloden. Män och kvinnor satt på traktorkärrornas flak. Det ena lasset bybor efter det andra ropade sina religiösa slagord rakt ut i den stjärnklara natten. Kvinnorna sjöng. Vid tolv-tiden hade vi återvänt till Shivganj och åt en mycket försenad middag vid en liten restaurang intill den starkt trafikerad riksvägen genom stan. Hela tiden kom nya traktorkärror, som susade förbi i full fart. På flaken stod män som skulle till Sukri och fira. Genom motorbullret hörde vi deras rop till Shivganj som låg släckt och öde.

"Så här kommer det fortsätta hela natten", sade Bhupendra.

I slutet av monsuntiden såg jag samma entusiasm hos pilgrimerna på väg till Runecha i Rajasthanöknen för att fira Baba Ramdev. Unga män som hade roligt.

De olika kasterna och stammarna verkade tävla med varandra i religiöst nit.

tillbaka till början

# C15 Bansvara

## Den första resan

### Kontakt med bhilstammen i södra Rajasthan dec 2008

Från Shivganj och Bali for jag söderut mot Udaipur och därifrån med en annan buss till Bansvara i sydligaste hörnet av Rajasthan. Bussen for över Mahifloden in i det kraftigt kanalbevattnade Bansvaradistriktet från det betydligt torrare Dungarpurdistriktet i nordväst.

Bredvid mig på bussen satt en ung lärare av bhilstammen. Han berättade att längre bort vid Mahifloden låg Baneshvar, där tre floder flöt samman och dit bhilstammens folk från flera olika delstater skulle vallfärda om två månader. Det skulle bli en stor folkfest.

Han hette Punam Chand och bodde i Mota Gav, som betyder den stora byn.

Dagen efter, den 27 december 2008, tog jag bussen från Bansvara till Ganoda och därifrån en överlastad jeep till Mota Gav. Överallt folk av bhilstammen, men också traktens rajput, krigarkastens folk.

Punam Chands hus var enkelt och av den typ som bhilstammens folk brukade bo i. Där bodde han med fru och barn och hans brors familj. Punam Chands fru arbetade från klockan nio till två vid byskolans småbarnsavdelning. Hon hade gått i skola till klass tio. Hennes bröder och systrar är lärare med högskoleutbildning. Deras hemby är Jaulana, några mil söder om Partapur och Garhi. Jag var där och hälsade på den 28 december. Samma dag som Punam Chand och jag såg en fotbollsmatch mellan några bhil-lag nära Garhi.

Punam Chand var lärare i engelska och naturvetenskap (science) upp till åttonde klass i en liten by i en torr trakt några kilometer från Mota Gav.

#### Växtodling i byn Mota Gav

Vid Punam Chands by Mota Gav var marken desto blötare, eftersom den byn låg nära Mahifloden och området genomkorsades av bevattningskanaler. Bönderna odlade ris och majs under monsuntiden.

Nu var det slutet av december och traktens bönder sådde vete. Det gick att så sent och ändå få en skörd, som bönderna tyckte var acceptabel. Fram till mitten av januari. Eftersom det inte var någon brådska med sådden, behövde de inte jäkta på med dyra traktorer, som dessutom inte bar ordentligt på de här dåligt dränerade fälten. Bönderna klarade sig med oxar som dragkraft. De kunde utfodras med färskt foder större delen av året. Helt annorlunda mot västra Rajasthan och byar som Chelana, där alla bönder, stora som små, använder traktorer. I Chelana finns det bara fyra arbetsoxar kvar, och de drar oxkärror i byns basar.

Punam Chands pappa var bonde med oxar, träplog, alltför lite jord och traditionella levnadsvanor. Han blev klar med vetesådden, när jag besökte familjen första dagen. Fältet låg i ett lummigt kuperat område bland ett gytter av andra fält och vallar.

*

Punam Chand hade en vän och granne som hette Dharmendar, son av Fateh Singh. En rajputfamilj med traktor och odling i kommersiell skala. De hade sått kikärter (chana) som vintergröda. Under monsuntiden hade de odlat soyabönor, som de förvarade i en mängd säckar uppstaplade vid gårdsplanen intill sitt tvåvåningshus. De skall sälja när priset stigit ytterligare.

Dharmendar läste datorteknik vid en högskola i Udaipur.

*

Utanför byn Mota Gav, i riktning mot Mahifloden, låg ett tempel för guden Shiva. Det sköttes av bhil-samhällets folk. Intill templet fanns en stor mängd _chatri_ i olika storlekar. Det är minneskupoler över rajputkastens byfurstar och krigshjältar under den feodala tiden. En stenplatta var uppsatt till minne av en Rajputfurste och hans fyra fruar som begått _sati_. Fruarna hade bränt sig till död på makens likbål.

Enligt en sägen i trakten dödades alla Rajput i den by som då låg vid Mota Gav. Platsen blev öde. Senare befolkades den igen som Mota Gav, den nuvarande byn. Familjer av bhilstammen flyttade hit och en del rajput, som kom att styra byn.

#### Bland bhilstammens byar

Dagen därpå, den 28 december 2008, åkte Punam Chand och jag på hans motorcykel till byn Jaulana, där Punam Chands svärföräldrar bodde några mil söder om Mota Gav. På vägen stannade vi till nära Garhi, en by där många män av bhilstammen hade samlats vid ett gräsbevuxet fält. Där pågick en fotbollsturnering mellan lag av bhilstammen, och flera tusen tittade på. Alla män. Här fanns inte bara fotbollsfans utan även äldre män, som var ledare för olika bhilklaner. Fotbollsturneringen hade ordnats av bhilstammens _panchayat_ för 56 byar. Det var nyårshelg och de hade ledigt från skolor och college.

85 procent av befolkningen i Bansvaradistriktet tillhörde bhilstammen, fick jag höra. Tillsammans med angränsande Dungarpurdistriktet hade denna del av södra Rajasthan bildat riket Vagar som hade styrts av feodalherrar av rajput-kasten. Lokalspråket kallas _vagri_ , en dialekt av rajasthani.

I byarna vi åkte förbi bodde nästan bara folk av bhil-stammen. Kuperad höglänt terräng med torr jord, som inte såg ut att vara uppodlad. På lågt liggande fält odlades ris under monsuntiden. Vi besökte en bhilfamilj som flyttats till platsen från området, där Mahi dammen nu ligger. Ett rymligt hus med långt tak av tegelpannor. Tomt och fattigt. Här bodde en stor familj. Vad försörjde de sig på?

*

Mellan Mota Gav och Ganoda ligger en mindre by vid en sjö (bevattningsdamm). Den grunda sjön glittrade i soldiset nedanför de grönskande fälten, när Punam Chand och jag åkte till byn för att träffa Shankar Lal Bamniya, en bhilbonde med mindre än ett hektar åkerjord, men som ändå ägde både traktor och fingerharv. Han arrenderade åtta hektar från byns Thakur, ättling till byns före detta feodala ledare av rajputkasten. Traktorn hade han köpt till halva marknadspriset, eftersom han fått ett bidrag från staten på femtio procent. (Subsidy.) Han tjänar pengar på traktorn genom att hyra ut den till andra i byn.

Vetesådden pågick. Ogräs på fältet togs bort med en harv som drogs av oxar. Det var för blött för traktorn.

*

Det kom några män som ville fiska i bevattningsdammen. De kom från östra Uttar Pradesh och tillhörde en kast med båtvana. De var _malal_ , färjkarlar. En kast vars traditionella yrke är att ta folk och varor i båt över Gangesslättens floder. De körde runt i Bansvara med en båt lastad på en släpvagn dragen av deras personbil. Med sig hade de tält, nät och annan utrustning. Nu bad de Shankar Lal Bamniya om tillstånd att fiska, vilket de fick. Han var ledare (adhyaksh) för bhil-kastens panchayat i området som omfattade tio byar.

*

Vi besökte en snickare som höll på att tillverka en oxkärra åt någon i byn. Det skulle ta en månad. "När det är bråttom kan ett snickarlag på tre fyra personer få en oxkärra färdig på åtta dagar", sade han. Enligt snickaren och hans familj fanns i byn Bichavara tolv snickarfamiljer som gjorde oxkärror åt bönderna i trakten. Den byn låg några kilometer bort.

#### Funderingar över bhilkastens organisation

Den 31 december 2008 besökte jag Punam Chand i hans hem i Mota Gav. Han sa, att bhil är uppdelade i släktgrupper (gotra). Familjerna gifter sig med familjer av andra släktgrupper, men inte av den egna. Punam Chands släktgrupp heter Ninama. Dayma och Vadera är andra släktgrupper. "Det finns tio femton släktgrupper som gifter sig med varandra inom Bhilstammen i Bansvara-området", sade Punam Chand. Giftermålen fungerar ungefär som inom andra hinduiska kaster, verkar det. Är bhil en kast eller en stam eller båda delarna?

Det finns många kaster i botten av den hinduiska kasthierarkin som är väldigt lika skogsfolkens stammar. Det känns som om kast i betydelsen endogam grupp med giftermål mellan exogama undergrupper är ett begrepp som har betydligt större räckvidd än det av brahminer dominerade hinduiska kastsystemet. Brahminerna har snarare sedan gammalt klassificerat en mängd existerande kaster (jati) i det av dem skapade varna-systemet där alla kaster (jati) rangordnas i fyra varna-grupper plus en grupp till som består av alla andra kaster. De kaster som de brahminska gruppindelarna inte vill uppfatta som kaster fastän de är jati grupper. Varna-lösa jatigrupper. Brahminerna har genom sina sanskrit-skrifter som Manu Smriti både agerat som medspelare, domare och de som gör upp spelplanen. Kan någon vinna över en sådan motståndare?

Ett skogsfolk som bhil är också uppdelad i ett antal exogama giftermålsgrupper inom hela kastens endogama giftermålsgrupp, men brahminerna tar inte med bhil i sina fyra varna-grupper. De kan tydligen betraktas som kastlösa i betydelsen utan varna-grupp.

Förvirringen uppstår genom sammanblandningen av de tre kassificeringsnivåerna 1) art i biologisk mening (species), 2) brahminernas underindelning av människoarten i fyra varna, och 3) kast som endogamisk enhet med exogama undergrupper i ett giftermålsystem. Varna är en helt onödig enhet som många högkasthinduer håller fast vid, eftersom det är skapat av dem själva för att gynna dem själva.

#### Hinduiska organisationen RSS

Punam Chand var med i RSS, Rashtriya Swayamsevak Sangh, en hindunationalistisk organisation som har en livskraftig gren i Bansvara-distriktet. Punam Chand försökte bli funktionär inom den organisationen.

Vid den statliga högstadieskolan i Mota Gav hade Punam Chand en vän, som var ännu mer etablerad i RSS. En lärare som prompt ville att jag skulle upprepa de hinduiska slagord han yttrade med hög röst. Hare Om, Jay Ram och liknande. Hans envishet uppfattade jag som fanatism och jag kände mig illa till mods.

Punam Chands vän tillhörde stammen Mina, som liknade en kast. Den 11 januari 2009 gick de tillsammans till Mota Gavs statliga högstadieskola, där RSS, hindunationalisterna, skulle ha ett möte. Mina var sanskritlärare för klass 11 och 12 i den skolan.

#### Ett misslyckat försök att få kontakt med ett skolprojekt

Den 29 december 2008 tog jag på eftermiddagen bussen till Ghatol för att träffa Bhanvar Sharma vid ett utbildningsprojekt kallat SSA. Jag tror det är en förkortning av Sarva Shiksha Abhiyan, dvs rörelsen för att få ut kunskap till alla. Bhanvar Sharma var chef för organisationens enhet vid tehsil Ghatol norr om staden Bansvara. Jag hämtades i bil av Sharmas son som läste computer science och sa att han ville gifta sig med en utländsk flicka. Han hade en sadhufärgad (gulröd) halsduk med sanskrit tecken på. Efter ett tag stannade han bilen för att gå in i ett Hanuman-tempel och bedja. Hans far satt i baksätet, men följde inte med.

"Jag tror inte på Gud", sade han. "Mitt motto är äta, dricka och ha roligt". ( _khana pina aur mast rahna_ ) Vi åkte vidare och stannade snart igen. Sharma steg ur och gick till en spritbutik, där han köpte en stor starköl. Han pratade om att åka en sväng till deras hemby, som låg nära, enligt honom. Bara två kilometer bort. Då steg jag ur bilen. Det verkade inte bli något samtal om skolprojektet. Jag gick till busshållplatsen och åkte tillbaka till Bansvara fortast möjligt. Vid hållplatsen lärde jag känna en rajput-man, som reste runt i södra Rajasthan och sålde elektriska sladdar till el-butiker.

### Bansvara januari 2009

#### Statstjänstemän i böndernas tjänst

I staden Bansvara gick jag 7 januari till några statliga organisationer för främjandet av jordbruks och trädgårdsodling i distriktet. De låg intill distriktsdomstolen mitt i stan. Svalt intresse för att informera mig. Jag fick några broschyrer på hindi med odlingsråd till bönderna. Både för rabigrödorna (vinterjordbruket), och kharifgrödorna (regntidsodlingarna).

Tjänstemännens uppgift var att kalla bönder till informationsmöten i ämnen som bambuodling, anläggning av mangoträdslundar och droppbevattning. De hjälpte bönderna att ordna statliga subsidier för sådana ändamål. En konsulent hjälpte bhilkvinnor att uppföröka daggmaskar för kompostering i några byar nära Bansvara.

Hortonom-avdelningen ordnade studieresor med buss till Uttar Pradesh för bönder som ville lära sig att anlägga mangoträdsodlingar. Två bussar med bönder skulle avgå samma morgon som jag var där.

Många bönder som besökte kontoret tillhörde andra kaster än bhil. De var rajput och mina med jämförelsevis stora odlingar, bra utbildning, och anställd arbetskraft på fälten. Sådana jordbrukarfamiljer hade nog lättare att dra nytta av de statliga subsidie-erbjudandena än vanliga småbönder av bhilstammen.

#### Akademiker i Bansvara om bhilstammen

Den 8 januari 2009 gick jag till den sociologiska institutionen vid högskolan i Bansvara för att se, om någon där kunde hjälpa mig att bättre förstå hur bhilstammens familjer levde i Bansvara-distriktet. Institutionens chef var en kvinna som skrivit en avhandling om bhilfolkets matvanor i Bansvara. Dr Kela.

"De flesta studenterna vid vår högskola är bhil", sade hon. De såg unga ut, mer som gymnasister än akademiker, tyckte jag.

Dr Kela delade in bhilstammens folk i tre kategorier. Den första gruppen levde i storstäder och en del av dem utomlands. Andra bodde i Bansvara och liknande städer. Kvar var alla bhil som levde ett traditionellt liv på landsbygden.

*

"Bhilbarnen går till skolan framför allt för att få gratis lunch", sa dr Kela.

Föräldrar som sände sina ungdomar till högskolan gjorde det i hopp om att ungdomarna skulle få jobb vid något kontor.

Studenterna i Bansvara tog ledigt, när det var toppbelastning inom jordbruket. Då behövdes de som arbetskraft hemma. .

*

"Bhilfamiljerna köper sina svärdöttrar", sade dr Kela. "Så är deras vanor. Helt motsatta de högre hinduernas sed att brudens familj betalar hemgift vid bröllopet."

Under en vandring längs Mota Gavs leriga basargataI hade Punam Chands bror Prakash Ninama berättat, att bhilkvinnan vid bröllopet får två kilogram silver i form av smycken. De fick hon nog från brudgummens familj som en del av brudköpet.

*

Den 12 januari 2009 träffade jag Puran Mal Yadav, som var lärare i sociologi (lecturer) vid högskolan i Bansvara. Han brukade föreläsa om bhil, och ville hjälpa mig. Yadav sa att det längre fram skulle bli en internationell konferens i Bansvara om Bhilstammen.

"Bhil dricker ofta alkolhol, både män och kvinnor", sade han. "Det är lätt att få problem med alkoholister i deras områden. Dit bör man inte gå efter att det blivit mörkt, för det är då de drack mest."

Puran Mal tillhörde yadav-kasten. Jag föreslog att vi skulle hälsa på några bhil-familjer, som han kände. Det hade han inte tid med.

"Har du sett Mahidammen?" frågade han. "Den är mycket stor och en av Bansvaradistriktets turistattraktioner. Jag kan skjutsa dig dit."

Det var svårt att få igång något samtal om bhil med Puran Mal Yadav. Till slut föreslog han, att jag skulle köpa en bok i socialantropologi, Samaji Manav Shastra, skriven på hindi. Det gjorde jag. I den fanns en avdelning om indiska stamfolk inklusive bhil i Rajasthan. Försedd med ny kunskap besökte jag Puran Mal Yadav en gång till, trots att det var tydligt att han undvek mig. Den 15 januari berättade Yadav att det fanns en grupp inom bhilstammen som kallades Bhagat Bhil. De hade röd flagga, dyrkade hinduiska gudar, var vegetarianer och de drack inte sprit.

*

Rashtriya Svayamsevak Sangh (RSS) var enligt Yadav en organisation, som inte höll på med social välfärd, utan enbart ville sprida den hinduiska religionen bland människorna. Det var deras _seva_ , deras sätt att tjäna andra.

#### Några jordbruksforskare om växtodling i Bansvara

Den 12 januari 2009 besökte jag Borwat Farm, en forskningsstation knuten till Jordbruksuniversitetet i Udaipur. Den har till uppgift att förse bönderna i Bansvara med information om aktuella forskningsrön relevanta för regionen. Det finns en sådan forskningsstation i varje distrikt i hela Indien. På hindi kallas de Krishi Vigyan Kendra och på engelska Agricultural Research Centre.

Chefen på stället förklarade sin syn på majsodling, som var så utbredd bland bhilbönderna i Bansvara.

"Det är ingen större nytta att odla majs under regnperioden (kharif), eftersom det under den årstiden finns så många faktorer som inte går att påverka. Som regnet."

"Under regntiden 2008 gav majs för säd bara ett ton per hektar", sade han.

"Det är mycket bättre att odla majs under vintern för den som hade tillgång till konstbevattning. Då blir skörden omkring fem ton per hektar."

Han tyckte bönderna borde odla trädgårdsgrödor (horticultural crops) under monsunsäsongen i stället för spannmål.

*

Inne hos chefen träffade jag en bonde som odlade kino-apelsiner. Han bad jordbruksforskarna vid Borwat Farm identifiera orsaken till att fruktskalet var skrovligt och missfärgat.

Det var Sahdul Singh från Punjab, som startat en fruktodling i Bansvara tillsammans med sin bror. Sahdul bjöd in mig till sin gård och jag gick dit några dagar senare.

I föreläsningssalen höll insektsforskaren S. Ramesh Babu föredrag för en grupp växtodlare om skadeinsekter i bomullsgröda. "Vithårig mealy bug är ett nytt problem i området. Skadeangreppen måste stoppas. Bränn upp ogräs som har mealy bug", föreslog han. "Särskilt _gajar ghas_." (Kallas också congress grass, _Parthenium_ sp.) "Växla mellan olika kemiska bekämpningsmedel. Häll i några skedar soda för att minska vaxlagret."

"Ha samodling av bhindi (grönsak) och bomull på samma fält", föreslog Ramesh Babu. "Då går alla mealy bug till bhindi och det räcker med att spruta enbart de plantorna."

På filmduken framför åhörarna visade Ramesh Babu sedan en serie foton som illustrerade vad han sagt. Skarpa bra foton som tagits med digitalkamera och matats in hans laptop, som stod på ett bord längst fram. Den skötte han själv snabbt och skickligt.

tillbaka till början

### C16 Många små odlare och en stor

#### Bönder med små intensiva odlingar vid Gamri by.

Vid forskningsstationen Borwat Farm i Bansvara träffade jag också en en man som var bhil, miljöaktivist, och som arbetade vid ett byutvecklings projekt i byn Gamri några mil från Borwat Farm. Han hette Kotarlal Bunkar och bodde i byn Tamtiara, dit jag åkte tidigt på morgonen den 14 januari med autoriksha från Bansvara. I byn fanns oxar och bufflar och hus med långa tegelpannetak. Runt om växte höga skuggande träd, som bar frukt eller var till annan nytta. På hans motorcykel for vi till byn Gamri, där Kotarlal arbetade vid en byutvecklingsorganisation. När vi kom dit hade det lilla kontoret inte kommit igång än. I stället för att vänta gick jag till en skola vid kanten av fälten, där fem lärare undervisade 85 skolbarn upp till femte klass. Jag fick bra kontakt med lärarna, som ville att jag skulle berätta för barnen om mig själv och den del av världen jag kom från. Det hann jag inte komma igång med förrän kontoret lite högre upp kallade på mig för samtal. Det blev inte någon mer kontakt med den skolan. Tyvärr.

Organisationen i Gamri som hjälpte byborna heter Tripura Dharm Mandir och skolan heter Tripura Bal Mandir, tror jag.

#### Trädgårdsodlare i liten skala

Många i Gamri höll på med grönsaksodling på små fält. Inte så många bhil och rajput familjer, utan mest bybor av andra kaster, som var mer bekanta med växtodling. I byn fanns en trädgårdsodlarkast som heter _boi_ eller _raj boi_. Den liknar mali-kasten i västra Rajasthan. De två kasternas folk gifter sig inte med varandra, men betraktar varandra som jämlika och äter hos varandra.

Det fick jag höra av Jagri Boi, när vi tillsammans gick runt på hans fält. Han och hans tre söner odlar grönsaker på 0.7 hektar. Tomater, lök, vitkål, blomkål, och baingan (eggplant, brinjal). Vete på 0.8 hektar. De hade en träplog med två spetsar kallad _phatak_ , och en järnharv med tre spetsar. Båda drogs av oxar.

*

Ranchor Patidar hade en sålåda för oxar. "Jag tillhör patidar, en bondekast som liknar kasten patel i Gujarat", sade Ranchor.

Ramesh Ram Katara, en odlare av bhilkasten, odlade kålväxter, tomater och kakri, en slags gurkväxt. (Cucurbits.) "Vid tidig skörd får vi ett bra pris", sa han. Ramesh odlade grönsaker på en fjärdedel av sina 1.2 hektar.

Rupa Lal Gayris familj hade också 1,2 hektar jord, som hans fyra söner delade på. Problem med uppdelning och med att andra stjäl grödan.

Stöld var också ett problem i bananodlingsprogrammet, som pågick i två år. Sen föll odlarna ifrån, frustrerade av stölder och annat.

I byn planterade bönderna också mangoträd.

*

Dagen därpå, den 15 januari 2009, gjorde jag ett nytt besök till byn Gamri. Jag träffade Parbu Lal Devaji av yadav-kasten som hade en plantskola för tomater, papaya och kakri. Han producerade sin egen kompostjord med hjälp av daggmaskar och fick klar en ny omgång var fjortonde dag. Kompostjorden gav han till växterna i sin plantskola. Då växterna var klara att omplanteras, sålde han dem till andra grönsaksodlare i byn.

Ramesh Ram Katara hade fått sin kakri och sina tomatplantor från Parbu Lal Yadavs plantskola.

Parbu Lal hade nyligen gjort en studieresa till norra Rajasthan tillsammans med en grupp bönder från trakten. Resan hade ordnats av Udyan Vibhag i Bansvara (antagligen den rajasthanska statens hortonomavdelning).

Den dagen träffade jag Lalit Patidar i Gamri. Han var en ung framåtsträvande bonde, som jag tidigare mött vid forskningsstationen Borwat Farm. Han hade fyra hektar, vilket var mycket i Gamri. Lalit hade hyrt en traktor för vinterssäsongens första plöjning, sen plöjde han med oxar, som han ägde själv. Han bearbetade jorden med en tallriksharv i likhet med många andra traktorbönder i Rajasthan. Den skar sönder svålen av perenna gräs. Det var deras sätt att plöja. Någon riktig plog med vändskiva såg jag sällan i Rajasthan.

Lalit Pativar var ende sonen i sin familj, och han hade bara en son. Hans familj slapp således problemet med ständigt mindre jordlotter för varje generation.

I Gamri och andra byar i trakten hade oxarna långa kraftiga horn med gröna, röda och gula band, som bönderna målat dit med oljefärg. Dekoration i starka färger.

#### Hos bhilbönder nära byn Jaulana

Dr Pooran Mal Yadav, sociologen vid Bansvaras högskola, hade sagt att det fanns två slags bhil, _bhagat bhil_ och vanliga. Bhagat bhil hade anammat etablerade fromma kasthinduers seder och hade ett missionerande sätt. De var ungeför två femtedelar av alla bhil. De andra levde vidare med sina stamseder, sina uråldriga religiösa skogsfolkstraditioner.

Punam Chand i Mota Gav och hans frus familj i byn Jaulana var alla _bhagat bhil_. De var noga med att inte äta kött eller dricka sprit i enlighet med vaishnav-hinduernas tradition, styrd av brahminer och köpmannakasternas folk (baniya). De äter inte ägg och har ingen hönsuppfödning, i motsats till vanliga bhilfamiljer.

*

Omkring den 15 januari 2009 fick jag ett telefonsamtal från byn Jaulana. En släkting till Punam Chands fru ville träffa mig. Jag åkte till Jaulana med buss tidigt nästa morgon.

Släktingen var lärare liksom Punam Chands svärfar. Läraryrket gjorde att de hade en högre levnadsstandard än de flesta andra bhil. Fint hus och diverse moderniteter, som tillhör medelklasslivet. Motorcykel och tv. Männen i familjen hade fasta anställningar.

Jag hade besökt deras hem några dagar tidigare tillsammans med Punam Chand. Nu var den positiva stämningen från det besöket helt borta. Punam Chands svärfar stod i dörröppningen och uppmanade mig att gå därifrån, eftersom ingen var hemma. En yngre släkting jobbade vid Bansvaradistriktets lokala jordbrukskontor i Jaulana och skulle just gå dit för att börja dagens arbete. Jag följde med och han presenterade mig för kontorets chef, Ashok Kumar Patidar, som gärna ville göra min bekantskap. "Här i Jaulana odlar bönderna mest vete, mung och ris. Nästan inget annat ", berättade han.

Punam Chands släkting försvann snabbt utan att säga adjö, och honom såg jag inte mer. Orsaken till den familjens plötsliga ointresse överraskade mig. Vad gjorde mig till en misstänkt person i deras ögon?

*

Vid jordbrukskontoret träffade jag bhil-bönder från en mindre by i närheten och vi åkte dit flera stycken i en liten lastbil, som jag hyrde. Till byn Bamniyavata. Alla som bodde där var bhil. Ungefär 25 hus låg inbäddade i lummig grönska på en liten höjd. Åkerfälten låg nere i sänkorna. I närheten fanns sankmarker och en grund sjö.

Phatiya Pargi, pojken som tagit med mig till byn, hade sitt hem här. I dess närhet bodde fyra vuxna bröder med 0.8 hektar åkerjord, som de odlade gemensamt, men ägde separat. Det blir två tusen kvadratmeter för var och en. De bjöd in mig på te och en pratstund. En av bröderna var utbildad sjukvårdare, men han hade inte fått något jobb på tio år.

Bröderna satt i trädens skugga, vänligt småpratande med oss och varandra. De verkade trivas. Men ändå, det var svårt att förstå hur en så stor familj klarade sin försörjning.

De deltog i NAREG, det statsfinansierade nödhjälpsarbete som under ett år delar ut hundra rupier per dag och person under hundra dagar i utbyte mot kroppsarbete vid vägbygge och liknande. Hur långt räckte det? Vilka var deras sidoinkomster?

*

Den arbetslöse sjukvårdaren hette Jivanlal Pargi. Han berättade om en helig man av banjara-kasten som hette Govind Guru. "Han är vår guru, den religiös ledaren för alla inom bhilstammen", sade Jivanlal. "För oss är Mahadev (guden Shiva) och hans tempel vid Mangleshvar också viktiga." Det skulle bli folkfest där efter en månad, och de skulle gå dit allihop.

*

Byn Bamniyavata tillhörde Jaulana panchayat (byrådsområde) och en bit bort bodde byrådets valde ledare, också han bhil. Han hade traktor på tomten och en skogsdunge av planterade sagvan-träd på fem hektar. Värdefullt timmer.

*

Den 6 februari gjorde jag ett nytt besök hos bhilfamiljerna vid Bamniya Vata och dess närhet.

Från Bansvara till Partapur åkte jag buss, och på bussen träffade jag en man som jobbade med att sätta upp torn för mobiltelefoni (BSNL). Han hade tidigare arbetat vid en projektorganisation för banklån till bönder. FABRD, Farmer's Agricultural Bank for Rural Development, tror jag den hette.

Jag steg av bussen i Partapur och letade upp en jeep som skulle till Jaulana. Det fanns platser kvar, när jag steg in i jeepen och blev placerad i mitten. Chauffören ville ha fler passagerare och fyllde på jeepen, som blev smockfull. Några satt på taket, andra på motorhuven.

Framme i Jaulana köpte jag två ägg vid ett stånd intill vägen. Min frukost. Jag fick sitta bredvid en skräddares butik och äta upp dem. Intill några åkerfält. De tillhörde patedarkastens bönder fick jag veta av en grupp unga män som gjorde mig sällskap en stund. Alla patedar.

*

Jag sökte upp Prakashchand Pargi som kör tempo. Liksom förra gången gjorde vi en rundtur för 200 rupier i hans lilla lastbil. Jivan Lal Pargi, den arbetslöse sjukvårdaren, fanns i närheten och han följde med. Den här gången tog vi en annan väg. Den gick över öppna fält förbi en tempelplats för guden Bhairu med flera populära smågudar. Sedan for vi upp på en kulle med fin utsikt över traktens vattensamlingar. De glittrade i solskenet och runt dem lyste fält och lövträd gröna.

Ett gammalt par i ett hus på höjden berättade, att de flyttat dit för några år sedan, eftersom deras flergenerationsfamilj hade vuxit så mycket. De hade blivit trångbodda i huset nedanför kullen, trots att det var stort och rymligt. Bättre att bo högt upp under regntiden, men jobbigare med dricksvatten under den torra heta årstiden.

*

Vi rullade nerför kullen fram till ett stort hus. Där bodde Phatiya Pargi, en gammal man av bhil-stammen med fyra vuxna söner. De hade var sin familj, men bodde tillsammans. 18 personer, barnen inräknade. Höga träd skuggade huset och gårdsplanen, där fem buffelkor, tre zebukor och fyra oxar stod bundna.

De hade tillsammans knappt fem hektar åkerjord. Den odlade de gemensamt. Vete, majs och kikärter ( _chana_ ). På baksidan av huset växte grönsaker.

Tre kvarts hektar av åkerjorden var mycket sank. Den gick att odla under regntiden, men enbart ris. På torrare lägen odlade de mungbönor på halva arealen (2,5 hektar), om regnvattnet räckte.

Deras hus låg nedanför kullen vi kom från. Ännu längre ned låg sankmarken och en grund sjö som det gick att vada över för att komma till nästa kulle, där Jivanlal Pargi (sjukvårdaren) och hans släkt bodde. Familjerna i Bamniyavati vadade över sjön varje dag för att jobba vid vägförbättringsarbetet på den här sidan. De fick dagslön från den statliga NAREG-organisationen. 100 rupier per person i hundra dagar.

Jag gick dit tillsammans med några i familjen som skulle arbeta där. En man, också han bhil, skötte närvaroregistret. Män och kvinnor hade spadar med sig, men verkade inte ta sitt arbete på allvar. Mest skratt och vila utan nämnvärd arbetsledning, åtminstone när jag var där. För mig var det ett tillfälle att lära känna nya bhil-familjer och uppleva något av deras miljö.

### Fruktfarmen vid Shivpura

#### Harjeet Fruit Farm vid Sankhli, Shivpura village, januari 2009

Jag hade träffat Sahdul Singh vid Borwat Research Farm, Bansvara, och märkte med en gång att Sahdul var en kunnig och företagsam bonde. Professionell. Jag tog bussen till hans gård den 17 januari 2009. Gården låg i ett flackt jordbrukslandskap genomkorsat av bevattningskanaler tolv kilometer väster om Bansvara. Jordbruksmarken i trakten ägdes tidigare av Bansvaras maharaja, hela distriktets forna feodalherre.

Sahdul och hans bror köpte ungefär femtio hektar av den jorden år 1991 genom en mellanhand i Gujarat. Sahdul kom från det bördiga Jullundur-distriktet i Punjab. "Där är jorden dyr, tio gånger så dyr som den jord vi köpt i Bansvara", sade Sahdul. Marken i Bansvara var lämplig för odling och där fanns ingen brist på kanalvatten. Det kom från den stora Mahi-dammen i norra Bansvara som byggts några decennier tidigare.

2009 hade Sahduls familj arbetat i sexton år med att utveckla gården, som de kallade Harjeet Fruit Farm. Investeringarna i fruktodling var viktiga, men där pågick även andra aktiviteter. Spannmålsodling och sockerrörsodling. Vid ett stort soltält kokade de sockerrörssaft till _gur_ (traditionellt råsocker). En bit därifrån låg deras tegelbruk.

Under en presenning stod en skördetröska. Jag såg också traktorns såmaskin med åtta plus åtta rör. Åtta för utsädet från en låda och åtta för handelsgödslet som fanns i den andra lådan.

Det var ett familjejordbruk med många aktiviteter i stor skala. Utan anställd arbetskraft för grovjobbet skulle det inte gå. "Vi har en permanent arbetsstyrka på tjugo personer, sade Sahdul. "De är bhil från byarna här omkring".

Tidigare hade de odlat vindruvor, men slutat på grund av problem med sjukdomar och försäljningskanaler.

Sju mjölkkor gav både mjölk att dricka och gödsel till odlingarna. "Men vi har inte försökt uppföröka daggmaskar för att ha i komposten. Myrorna äter upp maskarna, så det fungerar inte", berättade Sahdul.

_Gajar ghas_ (congress grass, Parthenium) var ett ogräsproblem som de löste med det kemiska bekämpningsmedlet Algrip, fick jag höra.

På gården växte en rad med teakträd (sagvan) som blivit tre fyra år gamla. De skulle huggas ner när de blivit femton år.

*

På fyra hektar växte citrusträd. En femtedel av träden gav hårdskaliga mausmi-apelsiner för juice. Resten var kino. Goda saftiga kino-apelsiner som var lätta att sälja. Det var första året planteringen gav frukt. En liten fjäril skapade problem genom att suga i sig fruktsaft.

"Det här är den enda odlingen av kino-apelsiner i södra Rajasthan", sade Sahdul. De tänkte plantera fler träd.

Träden var ännu små, och på vintern växte i lunden vete som samodlingsgröda. Marken ytbevattnades. Då vetet skördats, tänkte de ge kino-träden droppbevattning. De hade köpt en sådan anläggning. På marken låg rullar av svart smal slang och väntade. Den borrade brunnen hade filter för att stoppa sanden. Filtret behövdes, för droppbevattning är en känslig metod.

Sahdul kände en man som hjälpte resursstarka bönder att skaffa dropp-bevattningsanläggning till sina fruktodlingar. Han var agricultural supervisor vid Horticultural Department i Bansvara och hade också en affär, där han sålde sådan utrustning. Den var kraftigt subventionerad av staten. Ett sätt att uppmuntra odlarna att övergå till effektiva - men kapitalkrävande - odlingsmetoder..

Granatäpplen ( _anar_ ) växte på nästan fem hektar. Tre kvinnliga arbetare tunnade ut bladen på träden (pruning). Ännu små, men hade börjat ge frukt. De skulle skördas under den heta årstiden april maj. Det kunde bli 15 kg per träd och de hade fyra tusen träd. Frukten gick att sälja i Jaipur, Indore och Delhi.

40 mangoträd var också en del av gårdens fruktodlingar.

Veteodlingen var på 16 hektar. "Den skall vi minska när fruktodlingen expanderar", sade Sahdul. "Avkastningen är på 36 deciton per hektar i genomsnitt. Vetefälten får vila i två månader under den heta årstiden."

"Vi skall odla soyabönor, majs och bomull. Mjölbaggen (mealy bug) angriper bomullen, men inte så mycket. Det finns nog inte mjölbagge på mer än 15 procent av bomullsfälten i trakten", gissade Sahdul. Mealy bug kunde också gå på tomaterna. De tog bort insekterna genom besprutning av kemikalier.

På tio hektar hade de en fyraårig växtföljd med sockerrör. Först mungbönor (under vintern som rabigröda) sedan soyabönor (kharif, monsungröda) sen vete under nästa vinter följt av sockerrörsodling.

"Men vi odlar inte mungbönor under den heta årstiden, eftersom mungbönor då kan angripas av gul mosaik, som är ett virus", sade Sahdul.

När jag var där (januari 2009) skördades sockerrör av män och kvinnor av bhilstammen. Rören fraktades med traktorsläp till en sugarcane crusher, som drevs med drivrem av en annan traktor. Stora kokkärl stod beredda att koka in sockerrörs-saften till klumpar av gulbrunt råsocker ( _gur_ ). Det blev bortåt 1,5 ton _gur_ per dygn. Anläggningen skuggades av stora tältdukar.

I närheten låg gårdens tegelbruk. De hade hållit på i ett år med tegeltillverkning. Vid mitt andra besök på gården stod Sahdul vid tegelbruket och övervakade arbetet. De tog leran från platser med styv lera. Leran formades och mellan varje lager tegelsten låg kol. Tjugofem lager. Kol köpte de från Chattisgarh långt österut och från Gujarat.

Att bygga upp en tegelstensmila tog en vecka. Sedan tände de på. Milan brann i tjugofem dagar. När teglet kallnat kunde det säljas. Teglet såldes till folk i grannbyarna.

En släkting från Ganganagar i norra Rajasthan hade kommit för att hämta en av gårdens traktorer. Den skulle han köra hela vägen hem rakt genom Rajasthan.

Den 8 februari 2009 gjorde jag ett nytt besök vid Harjeet Fruit Farm. Det är några kilometer att gå från stora landsvägen till Sahduls gård. Vägen går förbi en by som heter Bachriya. I ett högt neemträd dinglade från några grenar målade krukskärvor fastbundna med snören. Antagligen stamfolksmagi i någon form. Här bodde tydligen traditionella bhilfamiljer snarare än _bhagat bhil_ med mer hinduinfluerad tro. Kanske det skulle gå att bli bekant med dem längre fram.

Vid Harjeet Fruit Farm träffade jag Ranbir Singh. Han är Sahduls släkting, möjligen en äldre bror. Vi pratade om Mahi-dammen. Den första stora damm i Asien som hade en fördämningsvall av jord, enligt honom. "Tjugofyra byar dränktes och byborna fick mark på annat håll", berättade Ranbir Singh.

En storbonde hade kommit på besök. Han kom från en by i Madhya Pradesh nära staden Ratlam, där han hade en vindruvsodling. Med sig hade han tre buteljer med rött vin. "Det ser ut som exportvara, men vinet är svårt att sälja", sade Ranbir Singh.

Vindruvsodlarna i trakten hade ett kooperativ för buteljering och försäljning.

Jag hade sett prydliga kartonger med jordgubbar från Ratlam i affärerna vid Malviya Nagar, New Delhi. De var på 250 gram och mycket dyra. "Femtio jordgubbsodlare runt Ratlam säljer bären genom ett kooperativ, som de äger gemensamt", sade Ratlambonden på besök hos Sahdul.

Driftiga bönder håller kontakt, det var tydligt.

*

29 november 2008 hade jag gjort ett kort besök hos en annan kraftfull bonde med kommersiellt jordbruk. I Godvar-regionen några hundra kilometer norr om Bansvara. Joginder Singh vid Daukia Farm. Han härstammade också från Punjab och jag besökte honom tillsammans med Bhupendra Detha.

Joginder Singhs gård låg vid byn Ramnagar nära Sumerpur och distriktets Krishi Vigyan Kendra (centrum för jordbruksförsök). Vid vårt besök odlade han rabigrödor. Sarso (gula frön, raps, senap), vete, korn, castor, papaya. Där växte träd med amla-frukter.

#### Promenad till Harjeet Fruit Farm i december 2011

Tre år senare gjorde jag ett nytt besök i Bansvaradistriktet. Jag begav mig på nytt till Sahduls gård för att se vad som hänt sen sist. Kanske jag också kunde bli bekant med bhilbönderna med fält runt omkring. De odlade i mycket mindre skala än den skicklige storbonden Sahdul.

*

Längs avtagsvägen från busshållplatsen låg en annan stor gård med mekaniserad växtodling. Den drevs också av en jatfamilj från norra Indien. "De kommer från Bharatpur i Haryana", berättade Depavat Charan, när vi satt bredvid varandra i bussen från Bansvara. "Kapil och Jitendar Chaudhri. Jag bor inackorderad hos dem. De är släkt med Sahdul Chaudhri vid fruktodlingsgården lite längre bort", sade Depavat.

Vi gick av bussen tillsammans, och kom till Haryanaböndernas gård. Där arbetade några män med att justera en traktorburen sålåda på gårdens grusplan.

#### Några små odlingar nära Sahduls stora fruktodling december 2011

Jag fortsatte min vandring, förbi det ena åkerfältet efter det andra. Framme vid Harjeet Fruit Farm berättade Sahduls pappa och syster att Sahdul var i Dungarpur. Att Sahdul inte var hemma gjorde inte så mycket, för mitt egentliga ärende var att komma i kontakt med småbönder längs vägen.

Det är ungefär fem kilometer från deras gård till busshållplatsen. Jag gick till fots både fram och tillbaka. Bättre än att få skjuts på motorcykel, om man vill träffa odlare på vägen. Jag lyckades komma i samspråk med några av dem.

Först Hafji Bhil som högg buskar för brännved. Hans hus låg vid kanten av Sahduls utspridda marker.

Ett fält tillhörde Lalas, som sådde majs med oxar, träplog och sårör med två trattar. Den ena för utsädet, hybridmajs, och den andra för konstgödsel, antagligen DAP. Lalas styrde plogen. En man och en kvinna gick bredvid och matade ner i var sin tratt, vars rör möttes på vägen ner till plogfåran där frön och gödselkorn låg sida vid sida.

Nästa bonde som plöjde med träplog hade hjälp av två kvinnor. Med var sin tratt att sköta och järnskål på huvudet. En för kemisk gödsel och en annan för majsfröna, utsädet. På ett av fälten låg en blåmålad järnplog. Den långa _hal_ -stången var också av järn. En del bönder med små fält hade en liten sålåda för oxar. Ett sätt att effektivisera i liten skala.

Efter några kilometer kom jag till fälten där jatbonden från Bharatpur i Haryana sådde med traktorburen såmaskin. Samma traktor såg jag nästa dag på andra sidan vägen. De sådde 3.2 hektar vete på ena sidan och 0.6 hektar på den andra. Ett av plaströren på såmaskinen krånglade och två unga grabbar försökta få röret att fungera igen. De verkade vara släkt med jatbonden från Bharatpur.

Nästa eftermiddag, den 17 december 2011, gick jag på samma avtagsväg in mot byn Bhachriya och vidare mot Sahduls gård. Först mötte jag en bhil-bonde med järnplog, som han haft i fem år. Innan dess träplog.

Bredvid huset där jatbonden från Bharatpur bodde hade småbonden Bapu Lal ett halvt hektar åkermark på en lång smal remsa. Han höll på med att plöja. Två gånger. Tänkte så bomull två dar senare.

I närheten hade Bema ett halvt hektar. Han sådde vete med sålåda för oxar. Tre fåror i taget. Först på en liten plätt intill vägen, sen på ett fält bakom några buskar.

*

Bakom fältet ägt av jat-bönderna från Bharatpur löpte en bevattningskanal genom buskvegetationen. En pump med dieselmotor stod vid kanten av vattensamlingen. En bonde vattnade sitt fält. "För bevattningspumpar är minsta dieselmotorn i handeln på fem hästkrafter och minsta elmotorn på två hästkrafter. För oss som har små fält att bevattna räcker det med en liten pump", sade han.

*

Under min fortsatta vandring mot byn Bhachriya kom jag till Mange Rams fält. I sina odlingsrutor ( _kyari_ ) odlade han _methi_ (ljusgröna plantor), och längs staketet vitlök ( _lasson_ ). Längre bort _mirch_ (spansk peppar). Höga träd skyddade mot starkt solljus. Mange Ram vattnade sina odlingsrutor.

#### Devi Lal och hans släktingar

Lite längre fram längs vägen var det liv och rörelse. Två bröder med kvinnor och barn arbetade för fullt på sitt fält.

"Vårt fält är på 0.25 hektar (1.5 bigha). På hälften skall vi så majs och på hälften vete", sade de.

Inte mycket, men säkert en viktig odling för deras hushåll.

En av bröderna, Devi Lal, sådde majs med träplog och såtratt på ena halvan av fältet. Kvinnorna fyllde på i trattarna, medan Devi Lal plöjde fåror med sina oxar. Den andre brodern, Sardar, planade ut jorden med en tung planka dragen av ett oxpar.

På fältets andra halva skulle de så vete med en liten sålåda för oxar. Tre rör, tre plogpinnar och tre sårader åt gången. Sen tänkte de göra åsar på fältet för bevattningsrutorna ( _kyari_ ). Redskapet som formade åsarna var av rödmålad plåt och stod redan på fältet.

För ett så litet fält var det nog dyra redskap. Kanske de hyrde dem.

Devi Lal höll upp plogen för fotografering. Järnspetsen _ko_ (dvs _haldani_?), träbillen _sauvra_ (går ner i jorden), lodrätta träplogen _hol_ (med handtaget), långa stången till oxarna _halta_ dvs _haal_. Men vad är _peni_?

*

På andra sidan vägen höll bonden Kheti Singh på att vattna sina fält. Med hjälp av en mycket ljudlig dieselpump som sög upp vatten från ett litet vattendrag. Fältet hade fått besök av en flock vita vadarfåglar, som hoppades på larver, mask och annat småkryp.

*

Vid stora vägen sålde en man kimu-apelsiner från Sahduls fruktodling. En bilist hade stannat för att köpa. Det gjorde jag också, innan jag steg upp på bussen till Bansvara. Apelsinerna var både goda och billiga.

### Hos byn Shivpuras bönder 24-25 dec 2011

En vecka senare, den 24 december 2011, gjorde jag ett nytt besök i samma trakt. Bonden med det långsmala fältet hade sått hybridmajs blandat med DAP. Plantorna hade kommit upp. De tänkte lägga på urea (sprider genom att kasta omkring), när grödan nått knähöjd.

*

En bonde som sått majs med träplog planade ut sitt fält med planka dragen av oxar. Plogen låg på oxkärrans flak vid vägrenen.

*

Vid nästa fält forslade man bort stora lass av torr bomullsblast på fyra oxkärrar, som rullade fram i en rad. Blasten skulle bli bränsle ( _baloti_ ).

Då vagnarna skulle passera bevattningsdiket mellan åkern och vägen lade en av männen, Rajesh, ut plankor över diket.

"Det är billigare för oss att använda oxar än traktorer", sade Rajesh. "Foder finns det gott om. Ett lass majsblast som grönfoder kostar mellan hundra och två hundra rupier."

Dessutom, tänkte jag, så fanns det gott om vatten i de kanalbevattnade områdena under rätt lång tid. Därför kunde sådden fortsätta länge. Det gjorde inte så mycket att oxarna var långsamma. Traktorerna tryckte till jorden för mycket, så länge fälten var blöta. I torra sandiga västra Rajasthan var det tvärtom. Ont om foder för oxarna och ont om vatten. Bara under en kort tid efter regnen hade fältens såbädd tillräckligt med fukt för grödans uppkomst.

I Chelana används inte längre oxar i jordbruket, bara traktorer.

"Vår familj har sex bigha" sade Rajesh. (Ett hektar åkermark) "Vi har skördat bomull på hälften och sått majs på andra halvan. Nu skall vi så vete, där vi odlat bomull. Vi skall så med hyrd traktor om det inte är för blött, annars med våra oxar."

*

På nästa fält arbetade två män och två kvinnor med att göra en såbädd för vete. De var Pateldar. En bondekast. Också de räknas som stamfolk, tror jag. Liksom bhil. (Scheduled Tribes)

"De flesta av oss som bor här bodde borta vid Mahi-dammen, innan den byggdes. Etthundrafyrtio familjer fick mark här, när våra fält och hus dränktes av dammen. Nu har vi nya hus i byn en halv kilometer härifrån. Shivpura. Vi har omkring ett hektar var (sex _bigha_ )", sade kvinnorna.

"Hela det här området är på tjugo tusen bigha", berättade Shankar, en av männen på fältet.

Tjugo tusen bigha är 3200 hektar. Ungefär lika mycket som byn Chelanas hela odlade areal. Tan Dans, Durga Dans och Chuni Lals by i Rajasthans Jodhpurdistrikt.

Dagen därpå, den 25 december 2011, besökte jag deras hus i byn Shivpura. Byn bestod av två husrader på var sin sida om den breda bygatan. Gavlarna på de låga hustaken med tegelpannor låg så tätt att husen flöt ihop till två långa längor. Där bodde familjer, som blivit bortflyttade från Mahi-dammens område. Några bybor berättade att de var pateldarfamiljer. Inte bhil, som jag först trodde.

*

Jag kom i samspråk med Bapu Lal, en ung bonde. Honom hade jag talat med vid fälten under tidigare vandringar. Vi gick till Bapu Lals hus, där jag träffade många av hans släktingar. Män och kvinnor i olika åldrar. Bland dem Deva, en gammal man med tyg lindat kring huvudet som en slags turban.

"Vi är gujar", sade de. "Boskapsskötare."

Den här familjen var gujar, inte bhil och inte pateldar. Folkstammarna i området verkade leva mer sammanflätade än jag först trodde.

Familjen hade vattenbufflar som mjölkdjur. Fem sex buffelkor och kvigor (padi). Dessutom en inkorsad Holsteinko som gett di-mjölk åt en buffelkviga.

" Ett par oxar kostar fyrtio femtio tusen rupier", sa de. "Väldigt dyrt."

De hade oxar och en såmaskin med en liten sålåda och tre rör. Köpt i Bansvara och som kan lagas av smeden i grannbyn Kupra. "Med den skall vi så vete."

Den dagen hade Bapu Lals familj inte gått till sitt fält vid vägen till byn Bhachriya, eftersom bevattningskontoret släppt på vatten från kanalen. Fälten var blöta. "Vi skall gå dit imorgon, för då har det torkat upp en del."

"Vi flyttade hit för 35 år sedan", sade Bapu Lals familj. "När dammen vid Mahifloden byggdes för att ge elektricitet och kanalvatten till slättbönder i framför allt Gujarat."

"Varje familj köpte sju åtta bigha åkermark för tusen rupier per bigha. (1.25 hektar per familj.)"

De tyckte, att de inte fått tillräckligt stor ekonomisk ersättning från staten, då de tvångsförflyttades från sin gamla by som dammen dränkte. "Vi har överklagat. Vår begäran om större kompensation behandlas i domstol."

Det hade gått 35 år. Skulle Deva hinna uppleva ett domstolsbeslut?

*

Jag hade hört många bönder säga, att de ägde sex bigha åkermark. Familjerna som köpte sju åtta bigha för 35 år sedan hade säkert expanderat och delat på sig sedan dess. En vuxen bonde på 1970-talet hade väl hunnit få flera vuxna söner 2012. I så fall borde varje vuxen bonde ha betydligt mindre än sex bigha, såvida de inte kunnat köp ny jord. Ett mysterium som jag inte fick någon förklaring till.

*

Sen pratade vi om den stora religiösa marknad som snart skulle äga rum vid ett tempel på en liten ö mitt i den rätt torra Mahifloden. Vid Bhaneshvar där jag var 2009 tillsammans med Punam Chand. Hundratusentals människor skulle samlas, kanske ännu fler. Män kvinnor och barn. Festklädda. De skulle be i templet och ha trevligt på marknaden. Nästan alla bhil och andra stamfolk gick dit.

#### De tidigt gröna fälten vid byn Ghalkiya december 2011

Efter Shivpura gick jag en sväng mot byn Ghalkiya norr om landsvägen. Här var fälten gröna trots att de ännu var jordsvarta söder om landsvägen ända till byn Bhachriya. Unga plantor av majs och vete hade kommit upp tidigare vid Ghalkiya, eftersom vattenkontoret släppte fram Mahidammens kanalvatten dit först, kanske tio dagar tidigare än till fälten vid Bhachriya.

Den senare sådden innebar kortare odlingsperiod för vetet på Shivpura-böndernas fält, eftersom grödan mognar överallt då värmen kommer efter Holi i mars.

Hur mycket påverkas skörden av såtiden? Vad är den optimala tidpunkten för sådd. Finns det fördelar med en sen såtid?

Hur som helst, bönderna får så i den ordning kanalvattnet släpps på, och tidtabellen bestäms av myndigheterna.

*

Jag gick vägen fram tillsammans med en bhilbonde och hans dotter. Han hette Bagso och hans gröda av majs och vete hade kommit upp en bra bit. En skadeinsekt hade slagit till mot de unga majsplantorna. Jag var där och tittade. Beståndet hade glesats ut. Det fanns luckor här och var. En grön larv fanns på plantorna. Bagso undrade vad han skulle göra för att rädda grödan.

#### Vetesådden nära byn Bhachriya i slutet av 2011

Nanu Bhil hade ett av fälten mellan landsvägen och byn Bhachriya. Det är på två bigha (en tredjedels hektar). Där sådde de vete med oxar och sålådemaskin med tre sårör. Rören gick ner till tre plogpinnar. I sålådan fanns utsäde och konstgödsel blandat. (Ganska säkert DAP) På sidan av såmaskinen satt ett stort järnhjul med piggar. När oxarna gick framåt rullade hjulet över marken. Det drev ett kugghjul i lådan som matade ut fröna och gödseln. En man kunde så tre rader på en gång. Effektivt jämfört med den vanliga kombinationen av träplog och två såtrattar, som måste skötas av tre personer för att så en enda rad i taget.

Det blir nio gånger så många personer per sådd rad.

En man med turban och en liten pojke hjälpte Nanu, så skillnaden kanske inte blev fullt så stor.

#### Nanus andra grödor

Efter vete skulle de odla mungbönor. Under den heta årstiden. Med bevattning. När regntiden började (juni juli), skulle de så bomull, som fick stå i ett halvt år. I december var det dags att ta bort de torra bomullsplantorna från hela fältet. De blev bränsle för ugnarna i hemmen, efter att bomullen var plockad.

*

Många fält i byn hade fått sitt vatten från Mahi dammen och sådden var klar. Grödan hade kommit upp, och fälten lyste gröna (vete och majs). Nu var det inte så mycket att göra på småböndernas åkrar, så arbetskraften hade blivit tillgänglig för annat.

#### Byn Bhachriya efter vintersådden

Vid nästa bussutflykt till byn Bhachriya sysslade byborna med lite av varje.

Bhanvar Singh från Ajmer satt vid bussvägen och sålde kimu-apelsiner från Sahduls fruktfarm till bilisterna. När jag stigit av bussen från Bansvara, berättade han att arbetet med att skörda sockerrör kommit igång borta hos Sahdul och hans bror bakom byn Bhachriya. Ugnarna vid _gur_ -tillverkningen kokade sockersaft. ( _gur_ , en slags råsockerklumpar)

När jag passerade husen i byn Bhachriya såg jag tre pojkar måla skolans ytterväggar. Skola var tom. Pojkarna gick i åttonde klass, men hade skollov.

Intill låg en affär och utanför affären satt en rajputbonde. Han ägde bara några bigha åkermark. Sedan kom hans granne som ägde mycket mer mark. Hira Lal Sutar.

Hira Lals familj kom från Gujarat, där släkten bott i flera generationer. I Sagvar. Nu hade de köpt åtta hektar jord i Bhachriya. Där hade de planterat frukt-träd. Frukten sålde Hira Lal Sutar till Sahduls stora fruktfarm, som sålde vidare.

Hir Lal tillhörde snickarkasten, _sutar_ , och familjen var egentligen snickare. De arbetade med snickerier också i Bhachriya. "Men trä ersätts av andra material", sade Hira Lal. "Traktorerna ersätter oxkärrorna och järn ersatte trä i redskap som sålåda och såtratt."

*

Framme vid den stora fruktfarmen träffade jag Sahdul. Han var med de andra ute på sockerrörsfälten. Där pågick ett intensivt arbete med att skörda sockerrör, som fraktades bort på traktorsläp. Dammet yrde bland de rasslande sockerrören, som höggs av med lejd arbetskraft. Svetten rann om de kraftiga männen.

*

Vid bostadshuset byggde Sahduls familj ett nytt hus. De bodde i ett medelstort luftigt envåningshus och behövde mer plats.

"Vår gård är på 300 bigha", berättade Sahdul. Ungefär femtio hektar åkerjord.

tillbaka till början

### C17 Byn Jamburi

#### En kristen bhilfamilj från byn Jamburi

Den 20 januari 2009 lärde jag känna Rajesh Bhabhor. Han var kristen bhil och bodde med fru och en liten son i ett mycket enkelt hus intill den katolska kyrkan i Bansvara. Nära busstationen. Några familjer bildade en kristen koloni i gråa, lite medfarna hus som verkade var byggda under engelsmännens tid i Indien.

Innan solen gått ned tog Rajesh och jag en promenad längs en lång bevattningskanal nära hans hem.

"På mitt språk vagdi finns ett ordspråk om en höna och en fakir", sade Rajesh.

"Majuri kare kukri

Bhikhari khae indu."

I översättning:

Hönan jobbar hårt

fakiren äter ägget.

*

Rajesh berättade också om bhil-bonden och penninglånaren (seth). Bonden har inget utsäde. Lånar tusen rupier av seth. Sen har han ingen gödsel. Lånar två tusen rupier av seth. Sen har han inget att skörda med. Skära, säck, korgar. Lånar tusen rupier. Säljer skörden för sex tusen rupier men får bara behålla två tusen rupier. Inte mycket att leva på tills nästa skörd. Behöver snart låna på nytt.

*

"Det är precis som för hönan och fakiren", sa Rajesh. "Bonden (hönan) jobbar hårt, men seth (fakiren) lägger beslag på skörden (äter ägget). Hönan pickar i sig gryn, ligger och ruvar, allt för att värpa fram ägget. Men till vilken nytta?"

#### Utflykt till byn Jamburi

Den 4 februari 2009 åkte jag med Rajesh till hans hemby. Hans lilla son Ankush, två år, var med. Rajesh fru hade långa arbetsdagar vid kyrkans hem för föräldralösa barn, så Rajesh måste vara barnvakt.

Vi åkte med en buss som gick från busstationen klockan sex, då det ännu var mörkt och kyligt. Vi skulle till byn Jamburi i trakten av Bagidora 45 km åt sydväst. En torr trakt dit Mahi-dammens kanalvatten inte nådde.

När vi kom fram såg jag att husen låg utspridda på kullar och i sänkor över ett område med mer än en kilometers radie. Bhilfamiljerna bodde i fem grupper (dhani). Några små butiksbodar och en liten katolsk träkyrka låg längre fram längs bussvägen. Det var hela bebyggelsen.

"I Jamburi bor 1200 familjer", sa Rajesh.

Så mycket folk! Det märktes inte. Antagligen för att de bodde så utspridda.

Rajesh familj bodde en bit upp på en av kullarna. Luftigt och med fin utsikt, men det var jobbigt att bära hem dricksvattnet. Familjen hade flyttat dit för femton år sedan från platsen nere i dalen, där de hade brunn och åkerjord. Rajesh hade en bror, men hans pappa hade fem, så deras sammanlagt fem och en halvt hektar räckte inte långt. En halv hektar var för Rajesh och hans bror.

I grannhusen uppe på kullen bodde några andra släktingar. En farbror var lärare. En annan var _bhil bhakt_. Helt absorberad i sin gudsdyrkan bad han med hela sitt väsen framför sina hinduiska gudabilder då jag besökte hans hem. Framstupa och med ansiktet i marken hela tiden rabblande sina böneramsor.

Under vår vandring i Jamburi den 4 februari 2009 kom Rajesh och jag till en höjd där 70 personer arbetade med att bygga en vall och ett dike snett uppför kullen. För att samla regnvatten och minska jorderosionen under nästa monsunperiod. Var och en skulle hacka bort jord till ett djup av 3 dm och en yta på 2,7 m gånger 1,5 m , och sedan lägga jorden på vallen. Arbetslönen var hundra rupier per dag under hundra dagar.

Pengarna kom från den statliga stödorganisationen NAREG som gav fattiga bybor pengar och sysselsättning runt om i Indien.

Inte bara bhil utan också andra stamfolk som _garasia_ och _mina_ arbetade med att gräva. Jag träffade Sumesh Ninama och Sanjay Bhabor, som berättade att de tillhörde _mina_ -stammen. Deras efternamn finns också hos bhil som släktgruppnamn (gotra).

Längst upp på kullen var det en fin utsikt över hela nejden. Där gick en flicka och vallade getter, och kanske kor, på mark som var så stenig, att där knappast växte några grässtrån alls.

#### Funderingar över försörjningsmöjligheter

Torrt och kargt och nästan utan vegetation. Hit nådde inga bevattningskanaler.I Den här byn behövde byutvecklingsaktiviteter som kunde ge människorna försörjning. Men vad? Hönsuppfödning eller någon form av trädplantering?

Satguru Foundation var en hinduisk välgörenhetsorganisation i Dohad, Gujarat. Den hade startat ett slags sparkasseprogram för byns kvinnor. Fyra fem grupper med elva kvinnor i varje grupp. Varje kvinna skulle spara 30 rupier per månad, så varje grupp kunde få ihop 330 rupier varje månad. Efter något år skulle det bli tillräckligt med pengar för att starta någon produktiv verksamhet som kvinnorna kunde tjäna pengar på. Det behövdes en affärsidé. Om en sådan fanns, fick jag inte reda på.

Rajesh fru Lalita var en av de få kvinnorna i byn som hade skolutbildning, så hon skulle bli ledare för en av grupperna. Med en blygsam lön från Satguru Foundation. Rajesh och hon skulle kunna flytta hem till Jamburi. Rajesh hade ju också gått i skola, så han skulle hjälp dem, men utan att få någon lön från Satguru Foundation.

De hade hållit på i åtta månader med att sätta in pengar på detta sätt i någon bank. Rajesh hjälpte kvinnorna att förstå, men de tvekade fortfarande. De kände sig bortkomna bland papper och bestämmelser.

Skulle Lalita lämna sitt jobb som barnskötare vid barnhemmet i Bansvara? Det gav visserligen inte mycket pengar, men en enkel bostad och en viss trygghet. Det vore roligt att få bo med släkten i Jamburi, men vad skulle de tro om välgörenhetsorganisationens arbete? Kunde det ge Lalitha och de andra kvinnorna en inkomst de kunde leva på?

#### Rajesh Bhabhor Bhil och kvinnogruppen tre år senare

Den 15 december 2011 på kvällen gick jag hem till Rajesh Bhabhor vid den kristna kolonin nära busstationen. Vi hade varit i hans hemby Jamburi en händelserik dag i februari 2009, och jag undrade hur det hade gått för honom och hans fru att få igång det planerade utvecklingsarbetet i Jamburi, särskilt för kvinnorna. Rajesh berättade att de bott i byn ungefär två år, och att de arbetat med en kvinnogrupp i byn med stöd från Satguru Foundation, den hinduiska välgörenhetsorganisationen i Dohad, Gujarat.

"Kvinnorna blev missnöjda. De trodde, att jag inte skötte deras pengar på rätt sätt. Själva var de analfabeter och kunde inte förstå vad jag skrivit i räkenskapsböckerna, men de var rädda för att bli lurade. De började bråka och till slut drog de sig ur sparkasseprojektet helt och hållet", sade Rajesh.

Rajesh med fru och barn lämnade byn, och for tillbaka till Bansvara, där Rajesh fru fick tillbaka sitt arbete som barnsköterska vid hemmet för föräldralösa barn ( _anath ashram_ ). Det ingick i den katolska kyrkans verksamhet vid den kristna kolonin i Bansvara. (Finansierad från Kanada enligt Rajesh.)

Rajesh började med nattjobb vid en fabrik nära Bansvara. "Jag trivs inte med jobbet som fabriksarbetare, men jag får lön, och det är viktigast."

"Hur går det för din son?" frågade jag.

Vid mitt besök år 2009 hade Rajesh passat deras lilla pojke, medan hans fru arbetade vid barnhemmet i Bansvara. Nu hade pojken blivit tre år äldre.

"Jag går till arbetet innan min fru kommer hem på kvällen, så han måste klara sig själv några timmar. Då är han tillsammans med grannarnas barn. Det är han också när jag sover före mitt nattskift. Men jag finns till hands, och det fungerar rätt så bra", menade Rajesh, som ändå tyckte att de hade en besvärlig tillvaro och kände sig besviken.

tillbaka till början

###  C18 Kvinnor som odlar daggmask

#### Daggmaskodlingen vid byn Saliga Dungri år 2009

Några bhilkvinnor i byn Saliga Dungri hade uppförökat daggmask för kompost sedan år 2004. De hade fått hjälp av anställda vid Bonvrat Farm, statens station för jordbruksforskning i Bansvara. Det fick jag veta hos statens jordbrukskontor (Agricultural Department) i Bansvara och reste dit den 3 februari 2009. Byn låg sju km från Bansvara längs landsvägen norrut till Ghatol.

Där träffade jag två bhil-kvinnor, Mira Bai och Shanti Bai, som båda hade livskraftiga daggmaskar i sina kompostlådor.

De kombinerade kompostarbetet med att driva upp fruktträd i en plantskola. Mango och _anvla_. Byborna köpte plantorna för att anlägga egna lunder.

Shanti Bai och hennes man Bagsa Ram Bhil hade en sådan plantskola vid sitt hem i byn Saliya Dungi. Från dem hade 36 bondefamiljer köpt plantor för att anlägga fruktodlingar. Bönderna fick hjälp av en man som hette Jain. Han var projektledare för sådant arbete i åtta byar vid Talvara-områdets panchayat samiti (byrådsförbund). Jain var anställd vid en byutvecklingsorganisation som heter Gramin Vikas Trust (GVT). "Det är en icke-statlig organisation (NGO) för byutveckling som finns runt om i Indien", berättade doktor Devendra ji vid deras kontor i Bansvara.

####  Jordbruksutveckling med daggmaskar för bhilbönder år 2011

Den 18 december 2011 gjorde jag ett nytt besök i bydelen Saliya Dungi norr om Bansvara. Den lilla bosättningen med bhilbönder.

Tre år tidigare hade jag träffat några bhilkvinnor i Saliya Dungi som visat mig kompostlådor fulla med daggmaskar. Kompost som de gjort själva efter instruktioner från tjänstemän i Banswara. De hade blivit övertalade att försöka, både av dem som kom från distriktets statlig jordbrukskontor och av anställda vid distriktets forskningsstation i jordbruksfrågor. Det som kallades Krishi Vigyan Kendra och var knutet till lantbruksuniversitetet i Udaipur.

Nu var deras projekt vid Saliya Dungi avslutat. Tjänstemännen kom inte längre, och ingen gav några pengar för att kvinnorna skulle fortsätta. Tanken var att kvinnorna skulle tjäna pengar på sin daggmaskodling genom att sälja kompostjord med daggmask till bönder i trakten på egen hand.

"Ingen köper från oss", sade den kvinna som tre år tidigare varit så stolt över sina daggmaskar. "Vi har slutat." Skylten från staten om daggmaskodlingen satt kvar på väggen, men hon hade inga daggmaskar. För svårt både att uppföröka dem och få dem sålda.

Det fick jag veta i början av 2012, när jag besökte hennes hem för att ge henne några foton jag tagit vid mitt besök 2009. Jag gick vidare till Mira Bai Maira, den andra bhilkvinnan som uppförökade daggmaskar under mitt förra besök. Till min förvåning var hon fortfarande aktiv med både daggmaskodling och uppförökning av växter i en plantskola intill hennes hus. "Projektet har slutat, men Dinesh fortsätter att hjälpa bönderna", förklarade Mira Bai Maira.

Hon var den enda i Saliya Dungi som fortfarande uppförökade daggmask, men nu för Gramin Vikas Trust. Dinesh och hans organisation fortsatte lära bhilfamiljerna i trakten miljövänliga odlingsmetoder. Hur de skall få fruktträd som mango att etablera sig och ge frukt.

Det var Dinesh Jain som jag hade träffat hemma hos Mira och hennes man Bagsa Ram Maira vid mitt besök i Saliya Dungi 2009. Deras hem var hans fasta punkt i den här delen av den utspridda byn, och hos dem förvarade han sin utrustning. Mira skötte en plantskola bakom husen, och därifrån bönderna köpte unga trädplantor.

På gårdsplanen låg redskap för att forma vallar på åkerfälten. Vallar för bevattningsrutor (kyari). Samma rödmålade redskap av järn, som jag såg bönderna använde vid byn Bhachriya. De drogs av oxar. " Ett sådant redskap kostar 2500 rupier. Bönderna får statliga subventioner genom jordbruksavdelningen", berättade Dinesh.

*

Dinesh Jain kom från en by i ett distrikt nära Kota i östra Rajasthan. Han hade akademisk examen. Master of Art i sociologi. Nu arbetade han för byutvecklingsorganisationen Gramin Vikas Trust (Jiviti dvs GVT) med en lön på nio tusen rupier per månad. Hans bror arbetade också för Jiviti i en by nära Kushalgarh i sydligaste delen av Bansvara-distriktet.

*

Bagsa Ram Maira berättade lite mer om familjens jordbruk. Han var Miras man.

"Vi är fyra bröder som har fem bigha var. (Mindre än en hektar.) Jag har sått vete på min åker, som får vatten från Mahidammens kanaler."

Vete var hans vintergröda.

"Jag ger femtio kilo vete i utsäde och gödslar med urea. 25 kg vid sådden, därefter 50 kg två gånger i den stående grödan. Grödan får kanalvatten två gånger."

De fick bara vatten från Mahi-dammen på vintern. Under heta årstiden och regntiden fick de inget vatten därifrån. Bagsa Ram odlade mungbönor under den heta årstiden och tuar dal (pigeonpea Cajanus cajan) under regntiden. "Jag har ingen brunn, så jag kan inte odla bomull", sade Bagsa Ram.

*

Rakma Chand Maira var Bagsa Rams granne. De var släkt, kanske bröder. Rakma Chand Mairs son var lärare vid en statlig skola.

*

Rakma Chand hade jobbat vid en liten cementrörsfabrik, som var stängd i väntan på bättre konjunkturer inom byggbranchen. Fabriken låg nedanför backen vid stora vägen. I det fria. Inget tak. Där träffade jag dess ägare, Shailesh Patiyat, som var affärsman i Bansvara. "Vi har inga order för närvarande", förklarade Shailesh. Han hoppades på order från statliga PWD, Public Work Department.

*

Uppe på kullen låg en stor ny byggnad, som tillhörde byrådet i byn Makor dit Saliya Dungi hörde. Där satt många män samlade i ett möte. Det var lärare som skulle lära vuxna analfabeter att läsa och skriva. Var och en på sitt håll. Nu fick de själva lära sig, vad de skulle lära ut. De visade mig den lärobok de skulle använda. Byrådets ordförande i Makor var också med.

Jag var där tillsammans med Shailesh Patiyat, som sedan skjutsade mig till en by där han kände lärare i en statlig skola upp till tionde klass. När vi kom dit satt lärarna på stolar i en ring på skolgården och samtalade. Inga elever syntes till. Tydligen hade skolan slutat för dagen. En av de kvinnliga lärarna frågade mig vad mitt land hade för valuta och vad det var för växelkurs till indiska rupier. En fråga jag fått överallt i Rajasthan under senare år. För tjugo år sedan fick jag aldrig den frågan, men nu nästan varje dag. Varför denna förändring? Tanken att växelkursen kan säga något om landets rikedom verkar väl etablerad. USA är rikast med sin höga växelkurs, även Euroländerna har hög växelkurs, mycket högre än Sverige, som alltså hade dålig ekonomi, enligt detta sätt att se.

Sen pratade hon och de andra om Indiens religion och andlighet, som de kände varmt för. Jag påpekade att de flesta jag träffade verkade mer materialistiska än andliga.

Lärarinnan som frågat mig om växelkursen blev förvånad. "Vad menar du?" frågade hon med rynkade ögonbryn. "Samtalen jag brukar höra handlar väldigt mycket om pengar", svarade jag. "Folk pratar om priser, konsumtionsvaror och kapitalvaror. Kommersiell tv och reklamen i tidningarna handlar om bilar och drömbostäder som erbjuds till astronomiska belopp. I bollywoodfilmerna ser jag hur den rika lyckliga familjen ber till Lakshmi, rikedomens gudinna, för att bli ännu rikare", svarade jag.

Samtalet tog snabbt slut. Det var dags att gå hem. Shailesh Patiyat och jag åkte till Bansvara på hans motorcykel.

### Byn Upal Ghantala

#### Bhilbondefamilj i byn Upal Ghantala januari 2012

Under mitt samtal med Dinesh hemma hos Bagsa Ram Maira i Saliga Dungi kom en bhilbonde från byn Upal Ghantala på sin motorcykel för att hämta blå plastbingar. De skulle han ha för att göra kompost till en fruktträdsplantering, som han var på väg att anlägga på sitt fält. Dinesh var hans rådgivare.

Mannen hette Ramesh Chander Bhuj. Hans by låg fyra kilometer från vägen som går till Mahi-dammen.

Ramesh Chander Bhuj hade fått material från Dinesh för att plantera fruktträd. Några veckor senare, den 5 januari 2012, besökte jag hans by. Ramesh skjutsade mig till byn på sin motorcykel, efter att på morgonen ha lämnat sina barn vid en skola i Bansvara. Till byn var det ungefär tio kilometer.

Det finns två Ghantala. Vi kom först till den nedre byn. Nichli Ghantala - en rätt stor by. Sen gick vägen uppåt mot Upal Ghantala, en liten skogsby.

Familjens hus låg på en slänt nära skogen. Deras åkerfält gick ända fram till husets gårdsplan.

tillbaka till början

####  C19 Hurjis syn på religion och matvanor

"För några generationer sen var vi skogsfolk, som levde på jakt och vad skogens växter kunde ge", berättade Ramesh pappa Hurji Bhuj. "Nu har vi sex bigha åkerjord (1 ha) och är vegetarianer."

Hurji var en gammal man med två vuxna söner och tre döttrar. Hans pappa hade haft fem söner och sex systrar. En minskning. "Barnbegränsning behövs för att vi inte skall bli för många", sa Hurji.

Alla i familjen var vegetarianer. Det var viktigt att vara vegetarian (shakahari) för att få puni och bra karma i nästa liv. Det hade Gurudev berättat i en bok, som Hurji hade. Hurji kunde inte läsa, men andra hade berättat det för honom. Gurudev gav alla sina lärjungar en mantra (en religiös formel). Det hade Hurji också fått. "Med hjälp av sin mantra går det att få det tredje ögat att öppna sig i pannan. Ögat med vars hjälp man kan se Gud", berättade Hurji.

*

Gurudev bodde i Mathura i Uttar Pradesh. Han skulle komma till Bansvara den 10 januari för att hålla tal (bhashan). Det var bara fem dagar dit.

Boken av Gurudev hette "Kya aapko pata hai" (Vet ni det här?) Den kostade tio rupier och hade Gurudevs bild på framsidan.

Hurji hade också ett radband med bönor på ett snöre. "Om man säger Bhagvan (Gud) samtidigt som man vrider fram en böna på radbandet, kan man också få det tredje ögat i pannan att öppna sig och se Gud", sade Hurji.

Familjen åt inte mat tillsammans med alla bhil, utan bara med dem som var vegetarianer. Samma sak då de drack vatten.

I så fall gifter de sig nog inte med bhilfamiljer som är masahari. Köttätare. Det glömde jag fråga. Om vegetarianer och köttätare inte gifte sig med varandra bildade de väl i praktiken två olika bhil-kaster?

De tillhörde alla bhil-stammen, vars olika gotra som gifte sig med varandra som i en kast. Den här familjens gotra (släktgrupp) hette Bhuj. Fanns det två bhuj gotra, en vegetariansk och en som var köttätare?

#### Ramesh Chanders växtodling

Hurjis son Ramesh Chander hade hämtat blå plast från Dinesh i byn Saliya Dungri, eftersom han behövde bingar för att göra kompost. Han hade också skaffat en medelstora plastkasse med daggmaskar och näring åt maskarna.

"Maskarna kommer från en organisation i Udaipur. Det har Dinesh sagt", berättade Ramesh.

Från korna och oxarna fick de gödsel, och majsstjälkarna gav utmärkt vegetabiliskt material till komposten. Liksom bladen från träd och buskar.

Det låg en del halvtorra högar med gödsel vid åkerkanten och vid papita-träden.

"De har torkat för mycket, så de ger ingen bra gödsel (khad)", sade Ramesh.

Han hoppades på bättre kompost för de unga trädplantor som nu skulle planteras mellan åkerfältet och gårdshusens inhägnad.

Familjen hade nog tänkt plantera fruktträd, som mango, på det sätt som Gramin Vikas Trust rekommenderade i sitt projekt Vadi. Dinesh åkte omkring bland bönderna i trakten och förklarade hur man skall bära sig åt.

*

Dinesh Jain jobbade med byutveckling för en grupp av femton byar. Han bodde i ett rum i byn Tejpura där han också hade sitt centrum för arbetet i de femton byarna.

Den 19 december 2011 träffade jag hans bror Anil Jain, som också jobbar med byutveckling. Anil Jain bor i Kushalgarh-området vid byn Choti Sarbas byråd. Där har han jobbat i fyra år och dessförinnan i tre år på annat håll. Från Bansvara till Kushalgarh är 70 km, och från Kushalgarh till Choti Sarba 18 km. Bröderna kom från Jhalavar district nära Kotah i östra Rajasthan.

Jag träffade Anil vid Vikas Trust kontor vid College Road i Bansvara. Ett välordnat NGO, med resurser och förgreningar runt om i Indien. De visade mig foton av blåmålade åsbyggare av plåt. De kallas för bund former, doli banane ka aujar, och används för att forma åsarna till de kvadratiska inhägnader som finns över hela det åkerfält som ytbevattnas för att hålla kvar vattnet. "En åsformare kostar cirka 300-400 rupier," sa Anil. Hans bror Dinesh sålde röda åsformare till bönderna vid Saliga Dungi, och han hade sagt att de kostade 2500 rupier. Tydligen något missförstånd. Möjligen är det priserna med och utan statliga subventioner.

Gramin Vikas Trust är en underorganisation till KRIBHCO, en riksomfattande organisation med femton tusen kooperativa föreningar som medlemmar. KRIBHCO äger stora fabriker, som bland annat tillverkar urea för jordbruket.

*

Kribhco hade ett stort kontor i Delhi. Det låg i Noida Sector One några kilometer från Trilokpuri i östra Delhi. Inuti Kribhcos höga byggnad hade Gramin Vikas Trust sitt huvudkontor för hela Indien. Dinesh föreslog att jag skulle åka dit och hämta mer information om deras utvecklingsarbete. Det gjorde jag i maj 2014.

KRIBHCO är en förkortning av Krishak Bharati Cooperative Limited. En jättelik kooperativ förening som tillverkar handelsgödsel, framför allt urea.

KRIBHCO startade Gramin Vikas Trust (GVT) år 1999 med målsättningen att förbättra marginaliserade gruppers levnadsförhållanden. Till den målgruppen hör stambefolkningens kvinnor aktiva inom jordbruk och trädgårdsskötsel. GVT arbetar i norra och mellersta Indien. Där hade organisationen utvecklingsprojekt i närmare 2400 byar i 71 distrikt i tio delstater. Bland annat i Banswara distriktet i Rajasthan, där jag råkade bli bekant med några av GVTs fältarbetare.

Som ett sätt att vårda naturresurserna har GVT ett integrerat projekt kallat WADI. Det arbetar med att utveckla fruktträdsodlingar på barmark. Små planteringar. Mellan trädraderna uppmuntrar organisationen odlarna att täcka marken med grönsaker. Det skyddar marken, och ökar odlarnas inkomster.

Jag talade med S. Bhattacharya, som gav mig en informationsskrift och en årsrapport om GVT. Det fanns 23 fruktodlingsprojekt, WADI, på olika håll i Indien. De var finansierade av NABARD (National Bank for Agriculture and Rural Development) Särskilt mango-odlingar. I Rajasthan finns de i Banswara, Dungarpur och Pratapgarh. I Banswara distriktet låg WADI planteringarna i Talwara Block. Varje plantering hade 15 mango träd och 15 aonla (amla) träd. Två tusen stamfolksfamiljer med fyra hundra hektar i femton byar. Varje familj har således en plantering på en femtedels hektar. Två tusen kvadratmeter. Vid Bagidora tänkte GVT starta ännu ett WADI projekt.

Mer information om GVT och KRIBHCO går att googla fram på nätet.

*

BAIF, Bharat Agro India Foundation arbetar också med att etablera frutkträdgårdar för småbönder i stamfolksområden. Det såg jag år 2012 i Valsad distriktet öster om Dharampur, delstaten Gujarat. Mycket kompetent arbete med Wadiprogrammet också här. (Wasteland Agriculture Development Initiative.)

BAIF startades på 1940-talet av Mani Bhai Desai. Han hade inspirerats av Mahatma Gandhi som hann hjälpa till som rådgivare under några år innan han 1948 mördades av en hinduisk nationalist.

tillbaka till början

###  C20 Samtal i Udaipur om jordbruksutvecklingen i södra Rajasthan. Feb 2009

I februari 2009 åkte jag till Udaipur, där jag träffade dr Bhimawat som arbetat med jordbruksforskning i Dungarpur i södra Rajasthan. Åren 2005 till 2007 var han forskningschef vid Krishi Vigyan Kendra i Dungarpur. En försöksstation med jordbruksforskning på lokal nivå. Stationen lyder under Lantbruksuniversitetet i Udaipur.

"I Dungarpur-distriktet lyckades vi få många bönder att plantera _avra_ , ett fruktträd", berättade Bhimawat. "Fruktträdsplanteringarna behöver kompletteras med fabriker som kan behandla frukten och sälja produkterna. Forskarna försöker förmå industriägare att sätta upp anläggningar, som kan ta hand om böndernas frukt, när träden om några år börjar bära frukt."

Vad avra är för träd vet jag inte riktigt. Möjligen awara, _Astrocaryum vulgare_ , från Latinamerika och Afrika.

Jag hade fått dr Bhimawats adress av min vän Bhupendra Detha i Shivganj, Sirohi-distriktet, Rajasthan. Bhimawat var bror till Bhupendras svärfar.

Att många bhil åt ägg och kött, störde inte Dr Bhimawat. Han hade trivts bra bland människorna i stamfolksbältet kring Dungarpur och funderade på att flytta dit igen.

Han jämförde Dungarpur med Bansvara.

"Bansvara är mer blandat", sade Bhimawat. "Där bor rajputs, patidar och punjabis, som drar nytta av kanaljordbruket skapat av Mahi-dammen."

"Bhilbefolkningen i Dungarpur håller på med höns och getter. Den typen av jordbruk kan utvecklas vidare."

Han kände till en hönsras som heter _nirbhik_ vilket betyder orädd. "De är modiga och vågar ta upp kampen med ormar, som vill komma åt deras ägg. De lägger tre gånger så många ägg som vanliga höns. 150 mot 50."

(Avses per år?)

Klarar dessa högproducerande höns förhållandena hemma hos byborna i Dungarpurs stambälte? Modiga eller inte behöver de väl mer foder och av vilken kvalitet?

"Kaninuppfödning är också en möjlighet", ansåg Bhimawat.

Han talade om vikten av ett 'bottom up approach'. Med deltagande av District Collector och CEO för distriktsrådet, _jilla parishad_. Han tyckte att kunnigt folk på distriktsnivå borde vara med och planera jordbruksutvecklingen, inte bara de som sitter högt upp i den administrativa hierarkin.

Vi talade om Krishi Vigyan Kendra som finns i varje distrikt i hela Indien. Ett lokalt jordbruksforskningscentrum med ett arbetslag som förutom chefen också består av en agronom, en hortonom, en husdjursspecialist, en markspecialist och en hushållsspecialist (kvinna). Dessutom en expert på fiskodling eller växtskydd, beroende på behov.

"KVK lär bönderna de senaste forskningsrönen _._ Distriktets statliga jordbrukskontor, Krishi Vibhag, sköter subventioneringsprogrammen, _anudan._ Distriktets jordbruksavdelning ordnar också studieresor för bönderna till andra delstater i Indien och andra delar av Rajasthan", berättade Bhimawat.

Han nämnde också ATMA, Agricultural Technology Management Agency. Det är tydligen en ny statlig organisation på distriktsnivå, som skall främja innovationsspridningen bland bönderna.

*

Den 10 februari 2009 lämnade jag Bansvara med buss. När vi åkte på bron över Mahi-floden, berättade en lärare, som satt bredvid mig, att dammbygget vid Mahifloden hade varit ett samarbetsprojekt mellan delstaterna Gujarat och Rajasthan. "Tre fjärdedelar av pengarna har kommit från regeringen i Gujarat", sade han. "Därför går tre fjärdedelar av kanalvattnet till Gujarat och bara en fjärdedel stannar kvar i Bansvara-distriktet.

### Möten i staden Bansvara runt årsskiftet 2011-2012

Jag kom till Bansvara fem på kvällen efter en nio timmars bussresa från Bali den 14 december 2011. På morgonen passerade vi skogarna och bergssluttningarna efter jaintemplet i Janakpur och på eftermiddagen for jag med en annan buss genom Dungarpur-områdets torra kullar ned mot Mahi-flodens blöta slättland bort till staden Bansvara, som jag kände sedan mitt besök tre år tidigare. (Från december 2008 till februari 2009.)

#### Jat tjänsteman vid Bansvara PWD med pump i Jaisalmer som drivs med solenergi.

Den 5 januari 2012 gick jag till PWD nära Ambedkar Chauraha. Statligt kontor för vägbyggen med mera. Där träffade jag Pradip Singh Gahlot från Mandore i staden Jodhpur. I Jodhpur bodde han nära Ashok Gahlot, Rajasthans chefsminister. Pradip hade mark vid Indira Gandhi Canal området i Mohangarh tehsil 15 km från Jaisalmer, och han hade köpt en vattenpump som drivs med solenergi till ett kraftigt subventionerat pris. 85 procent. De återstående 15 procenten var nog också en rejäl summa, eftersom dessa än så länge sällsynta pumpar kostar mycket att tillverka. Om den fungerar slipper Pradip driftskostnaderna för bränsle och el. Han använder pumpen vid sin gård i det kanalbevattnade området nära Jaisalmer i västra Rajasthans Tharöknen. Pradip sa att Indira Gandhi Canal nu nått fram till Gujaratgränsen.

#### Samtal om Bansvara kraftverk

Den 5 januari 2012 på kvällen hade jag ett samtal med J. Joshi, i hans hem i Bansvara. Han var ingenjör vid Bansvara Kraftverk vid Dahod road. Det drevs med kol som hämtas med lastbil från ett upplag i Chittorgarh. Dyrbar transport. Därför planerade regeringen att bygga en järnvägslinje från Dungarpur till Ratlam via Bansvara. "Det blir ett dyrt bygge med många tunnlar, särskilt i Dungarpur distriktet, vars kullar lär vara sydliga utlöpare av Aravalli-bergen", berättade Joshi.

"Bansvara kraftverk ger billig energi till industrin - textilfabriker och cementfabriker, eftersom arbetskostnaden är låg", fortsatte Joshi. "En fjärdedel av arbetskostnaden i andra länder. Kolen hettar upp ångan till 500 grader Celsius, som driver turbinerna som ger ström. Utrustningen i kraftverket kommer från Kina, eftersom de är billigare än Japan, Ryssland, Europa och USA. Vi betalar för en utrustning som inte är så bra, men den får duga. Japan och andra länder kräver betalning ett år i förskott."

J.Joshi hade en lön på 18000 rupier per månad efter 18 års yrkeserfarenhet.

"Det är inte mycket. Om jag hade jobbat på annat håll, som i Bombay eller Delhi, skulle jag fått en lön på 50000 rupier per månad", trodde han.

### Besök hos familj i Harijan mohalla i Bansvara

Den 20 december 2011 gick jag till Harijan mohalla bakom Vinod Cinema och Custom Road. Jag besökte Kalu Harijan, son till Shankar Harijan. Kalu gör rent toaletterna på Manohar hotel. Först träffade jag hans bror som har en liten affärsbod vid den ghettoliknande gatan bakom biografen. Han visade mig till Kalus bostad. Där träffade jag Kalus fru, hans lilla dotter och en några år äldre son. På väggarna hängde foton av Kalus pappa Shankar och andra döda släktingar.

Familjen hade fått en gammal tvättmaskin av en Bohra muslim köpmannafamilj. Kalu reparerade den för 500 rupier men den går ändå inte, för det fattas en skruv.

Jaya, stora syster till lilla Reshma, kom hem från skolan. Kalu har tre barn.

### Seden att bränna dockor föreställande dem man inte tycker om

På vägen dit hade jag gått förbi Mahatma Gandhis staty nära den gamla busstationen. Framför statyn höll en grupp anhängare av oppositionspartiet Bharat Janta Party på med att bränna upp en tyg-dock föreställande Ashok Gahlot, Rajasthan chefsminister. Mycket oväsen och ilskna tal mitt i trafiken. I protest mot något i regeringens politik.

### Några tankar om synen på våld, mat och djurens välfärd

23 december 2011

#### Brott och straff

Ravan har i Indien blivit symbol för ondskan, som skall utrotas. En stor docka som föreställer honom bränns upp vid dashara-firandet. Ett alternativt sätt att tänka vore att alla, även kriminella, skall ges en chans till bot och bättring. Det är idén med human kriminalvård som växte fram under 1800-talet i Sverige och på andra håll. Tanken var att även förbrytare som Ravan skulle få en chans att bättra sig snarare än bestraffas med döden (brännas). Att komma på bättre tankar med sådana som Ram som förebild.

#### Matvanor som moralisk grund för diskriminering

Talet om masahari (köttätare) och shakahari (vegetarianer) verkar vara ett tillåtet sätt att fortsätta uppdelningen av hinduer i savarn hindu och achut hindu. Köttätare bidrar till våld genom att äta djur, och våldsverkare skall fördömas. Många lägre kasters folk är av tradition köttätare och skall därför fördömas. Det är vanliga tankegångar hos hinduer med ahimsa, ickevåld, som rättesnöre. Genom att bli vegetarianer kan köttätare undgå den kritiken. En förändring som bhil bhakt gruppen inom bhilstammen verkar ha tagit fasta på.

Men behöver obefruktade hönsägg fördömas som människoföda om masahari och shakahari är en fråga om ahimsa? Det skulle i så fall bero på att värphönsen vid hönserierna far illa.

#### Boskapens rättighet till ett bra liv och en bra död

Djuren borde ha rätt att slippa vanvård, men för det krävs att populationen står i proportion till utrymme och födotillgång. Förut kastrerades hanboskapen (våld?), men nu används inte oxar på de flesta håll i västra Rajasthan. De kan gå omkring fritt och avla kalvar bäst de vill. Av träck nerkletad boskap ligger och idisslar papper och skräp vid Pullaiya i Delvara på Abuberget. Tio femton djur. Kan bli fler. Den hala nedbajsade körbanan har blivit djurens rastgård.

Är det mer djurvänligt än att låta djuren gå till slakt?

Varför finns så få försök till reglering? Finns korna där, för att människor skall kunna dyrka dem? Även om de mår dåligt av det?

Är det inte dags att vidga begreppet ahimsa till att gälla mer än enbart köttätande? Masahari eller shakahari. Djuren borde väl ha rätt till både ett bra liv och en bra död?

Kon och mjölken är viktiga för att hinduiska vegetarianer skall få animalieprotein, som innehåller essentiella aminosyror. Det kan ju få mjölkkonsumenten att känna tacksamhet mot både kor och getter. Men varför dyrka korna så intensivt att de vanvårdas?

### Skomakaren vid busstationen i Bansvara

Jag lärde känna Shanti Lal 2009. Han hade ett litet skomakeri vid den nya busstationen i Bansvara. 2012 bjöd han mig till sitt hem i gamla stan innanför stadsporten nära Mahatma Gandhis staty. Där hade familjen sin skoaffär, som sköttes av Shanti Lals son. De bodde ovanför skoaffären, varifrån det gick en smal brant trappa upp till deras hem. Däruppe presenterades jag för Shanti Lals fru, svärdotter och sonson tre år. De bjöd på te, bröd och stekt blomkål.

Shanti Lal satt för det mesta innanför entrén till busstationen med skor som han lagade och putsade. En del skor sålde han. Han verkade trivas i folkvimlet, och tyckte nog att det stilla livet vid affären i gamla stan passade bäst för hans son svärdotter och sonson.

*

Familjen tillhörde _jhingar_ -kasten som förr gjorde hästsadlar. De uppfattade sig själva, sin kast och sitt traditionella sadelmakaryrke som finare än de andra läderarbetarnas. De som kallas chamar, meghval, bambi och yadav.

Bambi-kasten (meghval) i Chelana slutade laga skor på 1950-talet, enligt Tan Dan och flera andra. De ville höja kastens status. Shimbu Ram Meghval blev utesluten ur sin kast, eftersom han fortsatte att laga skor.

Män av shanshi-kasten fyllde tomrummet i Chelana, i Jodhpur och på annat håll. Shanshi är en marginell kast, som levt utanför byarna under enkla förhållanden. För dem var skomakeriet en välkommen möjlighet att försörja sig. Inte något som sänkte deras kaststatus, eftersom den redan var så låg.

Men hur kunde Shanti Lal i Bansvara laga skor vid busstationen och ändå hävda, att han och hans familj av jhingar-kasten stod högre än yadav-kastens folk i Bansvara? Shanti Lal verkade inte bli kritiserad av andra mochi i hans bostadområde. Tvärtom, de höll också på med skor och andra lädervaror.

Jag fick intrycket att människorna i Bansvara associerade yadav med garvning av läder och män som flår hudar av boskap. I likhet med regar-kasten, vars verksamhet jag sett på nära håll i byn Khandel nära Khandel i östra Rajasthan på 1990-talet.

Någon sådan arbetsplats fick jag inte tillfälle att besöka i Banswara. Vad flertalet av de män jag kände inom yadavkasten arbetade med förblev otydligt. Jag undrade vad deras förfäder haft för traditionell kastsyssla, men fick inga raka svar. Kanske de trodde att jag skulle se ner på deras arbete, trots mitt tal om att läderarbete var en i högsta drag samhällsnyttig verksamhet.

tillbaka till början

###  C21 Stadens yadavkast och Ambedkar

####  Ambedkar-anhängare i Bansvara

Den 14 januari 2009 mötte jag vid Bansvara busstation några män som åkte i en autoriksha med högtalare och delade ut flygblad. När jag såg, att de arbetade för en organisation som heter Ambedkar Samaj, blev jag intresserad och tog kontakt med dem. De tillhörde yadav-kasten som hade haft läderarbete som traditionellt yrke och var södra Rajasthans motsvarighet till bambi-kasten i västra Rajasthan. Numera kallad Meghval som hade en bättre klang än bambi i bybornas öron. De hörde till de så kallat oberörbara kasterna. Den grupp av kaster som kallades daliter, som kan översättas med 'de nedtrampade kasternas folk'.

#### Några yadav som gillade Ambedkar

Den 18 december 2011 gick jag till Yadav mohalla vid backen till Custom Road. Där bodde Vitthal Patel och tvärs över den lilla gatan låg Ambedkarföreningens lokal. Vitthal Patel var ordförande i den föreningen. Han var politiskt aktiv och stödde Kongresspartiet.

Jag lärde känna Vitthal Patel och hans vän Ramlal Yadav vid mitt besök i Bansvara 2009. Ramlal var lärare vid en statlig lågstadieskola och den som hade mest skolutbildning av Vitthals vänner. Därför brukade Vitthal kalla på honom för att delta i samtalen med mig. Det gjorde han den här gången också. Tillsammans med Prakash Rayakvan, som var elektriker. Rayakvan är ett släktgruppnamn, namnet på en _gotra_ inom Yadavkasten.

Tre år tidigare höll Vitthal på med att bygga om sitt hus. Ett omfattande renoveringsarbete. Sen hade de invigningsfest. "Hundratals personer var med på invigningsfesten. Sju brahminer skötte offerelden ( _yagya_ ) och dem bjöd vi på mat", berättade Vitthal medan vi tittade i ett stort fotoalbum med bilder från festen. "Albumet kostade sju tusen rupier", upplyste Vitthal stolt.

Att högkastiga brahminer velat delta i ceremonin uppfattade nog Vitthal och hans vänner som ett stort socialt framsteg. Jag frågade inte hur mycket de betalade, men gåvor till brahminer i form av _dan_ brukar kosta en hel del.

*

Jag föreslog att vi skulle prata om deras förening och om Ambedkars idéer. "Min vän Mohanlal Jod i Jodhpur har skrivit en bok om Ambedkar. Vill ni ha ett exemplar av den boken?" frågade jag.

Tiden gick, och vi hann inte säga många ord om Ambedkar. Ramlal föreslog att vi skulle träffas hos honom nästa kväll och prata mer om Ambedkar då.

Den 19 december 2011 sex på kvällen gick jag hem till Ramlal Yadav. "Jag är lärare på lågstadiet", berättade Ramlal. "Överlärare (headmaster) i en liten skola med tre lärare. De två andra är kvinnor" . Han visade mig sin Dell laptop och demonstrerade vad han kunde göra på den. Vi hann inte tala om Ambedkar eller föreningens sociala arbetet för yadav-kastens folk.

"Jag är statsanställd och kan därför inte delta i Ambedkar-föreningens arbete fullt ut, men jag finns med som moraliskt stöd och hjälp", sade Ram Lal.

Han kände att han behövdes, eftersom han hade högre utbildning än de andra.

Två dar senare, den 21 december 2011, gjorde jag ett nytt besök hos Vitthal Patel. Namnet Patel antyder att hans familj hade någon slags ledarställning inom sin yadav-kast. "Både min far och farfar var chaudhri för yadav mohalla," berättade Vitthal.

"De var ledare för vår kast i det här bostadsområdet. Vår familj ledde yadavkasten också då engelsmännen styrde Indien."

Vitthal hade också ärvt något av sina förfäders ledarposition. "Men bara en tredjedel av familjerna inom min kast accepterar mig som ledare," sade Vitthal. "Resten har bildat grupper med andra ledare."

Inte heller var det lätt att göra något tillsammans med andra kaster som harijan. (soparkasten). "Deras ledare ville inte samarbeta med oss".

Vitthal berättade, att hans förening ordnade en stor högtid på årsdagen av Ambedkars födelse. Ett jayanti-möte vid Ambedkars staty i Bansvara. Den stod vid rondellen, där landsvägen till Chittorgarh börjar. Samma väg som leder till byn Saliya Dungri.

" Det kom mycket folk till vårt firande", berättade Vitthal. "En del lyckades vi få dit från andra platser i stan. Gator och torg där det satt sysslolösa män och småpratade med varandra."

Han visade foton av kvinnor och gamla yadav-män i vita turbaner med Ambedkars staty i bakgrunden.

Jag kom inte underfund med vilket yrke Vitthal hade. Han verkade jobba i någon affär eller verkstad som höll på med färger och krukor. Först hade han sagt, att han bara höll på med sin Ambedkar-förening, men det stämde inte.

Det är möjligt att han arbetade vid ett garveri.

*

Vitthal bjöd mig och två av hans vänner på middag i en av Bansvaras dyraste restauranger. Relax Inn. Då notan kom gav han tjugo rupier i dricks, men betalade inte notan. Han sade till kyparn att han skulle göra det dagen därpå. Tre år tidigare, när jag just lärt känna Vitthal och hans vänner, bjöd de mig också på en god middag vid samma dyra restaurang.

Min tanke hade varit att vi skulle samtala om Ambedkar-föreningen, och om socialt arbete bland den grupp socialt eftersatta hinduer de själva tillhörde. Här satt vi bara och åt av hjärtans lust och sen var det dags att gå. Precis som för tre år sedan. Mitt samvete gnagde.

De bjöd och jag fick inte betala. "Du är vår långväga gäst och utlänning", sade de unisont, medan jag förvirrad tackade för deras stora generositet.

Dan därpå var det dags att titta lite på Ambedkarföreningens verksamhet i och omkring Bansvara. Vitthal skulle hämta mig klockan åtta på morgonen med sin motorcykel. Han kom halv elva och sa att han måste gå till domstolen. Klockan tolv skulle han börja jobba. Alltså gick det inte att göra några besök.

Vitthal och hans vänner hade vid olika tillfällen sagt, att de hyllade Ambedkar för att han gett de oberörbara (achut log) mänskliga rättigheter och rätten till en bra ekonomi. De talade om SC, Scheduled castes. De som fanns med på den officiella listan över eftersatta kaster med rätt till särskilt stöd från myndigheterna.

Det verkade inte vara Ambedkars tankar och åsikter som var viktigast för dem, utan att han var symbol för att SC fått ett bättre liv. Han var en SC med hög utbildning som lyckats i livet, och som kämpat för de outbildade.

"Såna boklärda finns det inte längre", sade Ram Lal. "Därför får inte SC någon vägledning. Nuförtiden försöker utbildade SC bara förbättra sina egna och sina familjers liv. De skaffar sig statliga jobb med säker lön".

#### Samtal med Ram Lal Yadav om Ambedkar, Mahatma Gandhi och Buddhismen

Den 8 januari 2012 besökte jag Ram Lal Yadav på nytt. Jag ville förstå lite bättre vad Ram Lal tänkte om Ambedkars idéer.

Ram Lal hade besök av en vän. Han visade mig sina böcker.

"På övre hyllan står böcker som handlar om astrologi", sade Ram Lal.

Ungefär en meter böcker. På undre hyllan låg en tjock bunt med skrivböcker. I dem hade Ram Lal själv skrivit om astrologi.

"Det går att spå rätt till sextio sjuttio procent med hjälp av stjärnor och nakshatra (stjärnbilder). Stjärnor och händelser i människors liv är förknippade med varandra. Varför det är så är en fråga om tro. Det behövs inga vetenskapliga bevis", ansåg Ram Lal.

Han gav en liknelse. En stum person kan tycka om socker instinktivt, men kan inte förklara varför. Fast han vet, att han tycker om socker.

"Under de senaste hundra åren verkar daliternas religiösa uppfattning ha blivit alltmer lik den som de högre kasterna har", svarade jag.

"Numera deltar chamarerna och liknande kaster i firandet av alla de stora gudarna som Ram och Krishna och Lakshmi. Tillsammans med de savarna hinduerna. Televisionen tycker om att visa sådana massmöten", sade jag.

"För fyrtio år sen fick jag tag på en nytryckning av en bok om chamarernas religion i norra Indien särskilt Uttar Pradesh. Den var skriven av en engelsman omkring 1900 och baserad på hans egna upplevelser i chamarernas närhet. I den boken stod det mycket om chamarernas dyrkan av lokala folkgudar och övernaturliga väsen. De levde helt annorlunda än idag.

Ram Lal och hans vän på besök verkade hålla med, men sa att SC alltid hade varit hinduer och dyrkat de stora hinduiska gudarna vid sidan av sina egna.

"SC är väldigt tacksamma mot Ambedkar, eftersom han stiftade lagar som gör det straffbart att hindra SC att be vid hinduiska tempel. Nu har vi tillträde även till de allra heligaste, de som sköts av höga brahminpräster," sade Ram Lal.

Den indiska konstitutionen från 1950 betraktade de som Ambedkars verk.

"Ambedkar dyrkade inte gudaskulpturer (murti puja). Det är ologiskt att ha religiösa ceremonier av det slaget framför hans bild eller staty", sade jag.

"Gandhi ji ville inte heller bli föremål för religiös dyrkan (puja)", fortsatte jag. "Han sade, att han inte ville lämna någon religiös sekt efter sig. Det verkar mest rätt att kalla honom för hans riktiga förnamn, som är Mohandas. Mahatma är ju en religiös term.", påpekade jag.

Ram Lal svarade att alla människor dyrkar Gud. Det höll jag inte med om.

"I Buddhas förkunnelse finns ingen Gud och ingen gudsdyrkan, så vitt jag förstår. Inte heller i Jainreligionen finns det någon gud att kommunicera med, enligt de läroböcker i ämnet jag läst. Bland andra en av Heinrich Zimmer.

"Många i Rajasthan verkar ändå tillbedja Mahavir och andra tirthankar, som om de vore gudar som går att kommunicera med. De har nog blivit påverkade av hinduisk tro", antog jag.

"För att det skall komma ut levande varelser ur små frön, måste det finnas en Gud som skapar", sade Ram Lal. Hans vän höll med. Ett bevis på Guds existens, enligt dem.

I slutet av samtalet visade Ram Lal en bok om Ambedkar på hindi med fotografier av Ambedkar i slips, kostym och glasögon. Han såg ut som en intellektuell i den övre urbana medelklassen.

"Ambedkar var klädd på det viset för att visa daliterna, som var fattiga och hade trasiga kläder, att de skulle kunna uppnå samma standard som han", hävdade Ram Lal. "För att ge dem inspiration. Det var inte alls för att visa hinduer av hög kast, att han var lika bra som de. Genom sin klädsel skulle han inspirera lågkastindier att skaffa sig utbildning, läskunnighet och bra jobb i samhället."

"Med Mahatma Gandhi var det tvärtom", fortsatte Ram Lal. Han började klä sig som fattigt folk gjorde efter Champaran kampanjen i Bihar. Han hade kommit dit i fina kläder och träffat en kvinna, som tvättade halva sin sari, medan hon var klädd i den andra halvan. 'Det gör jag, eftersom jag bara har en sari', sade hon till Gandhi. Hon hade inte råd med mer än en sari. Då började Gandhi också ha fattigfolkskläder. Höftskynke (dhoti) och sjal", berättade Ram Lal.

Mahatma Gandhi hade gått från överklass till att bli som massorna i yttre klädsel, Ambedkar gick åt andra hållet. Som pojke var han klädd i fattigkläder, som vuxen hade han fin kostym. Men hans hjärta var kvar hos daliterna.

"Ambedkar lämnade hinduismen och blev buddhist, eftersom de oberörbara inte fick gå in i tempel. Men det var länge sen. Så är det inte nu.

Eftersom Ambedkar stiftat en lag som förbjuder de hinduiska tempelprästerna att stänga ute SC folk, finns det inte längre någon anledning att bli buddhist", ansåg Ram Lal.

tillbaka till början

#  C22 Valsaddistriktet i Gujarat

## Till Valsad i Gujarat januari 2012

Jag ville vidare söderut för att träffa människor av soparkasten jag lärt känna genom deras släktingar i Rajasthan. De bodde i Gujarat nära kusten. Mitt i vintern var Gujarat ett lämpligt mål för nya upplevelser.

Den 9 januari 2012 tog jag klivet över till Valsad-distriktet i södra Gujarat via Dahod. Jag åkte buss från Bansvara till staden Dahod genom torr höglänt terräng. De flest i bussen var passagerare som tillhörde bhilstammen.

Vi for förbi Ramesh Bharors by Jamburi. Jag såg de många kullarna och den lilla katolska träkyrkan. Nästa dag tog jag tåget från Dahod till Valsad genom ett lagom varmt grönskande slättlandskap, där solen flödade. Bra tågresa i lugn kupé i sällskap med fyra gamla damer.

#### Hos Pappus familj och soparkastsläkt

På kvällen gick jag hem till Pappus familj, som var släkt med soparkastfamiljerna jag känner i Shivganj och Bali i södra Rajasthan.

Familjen bor bredvid sjukhuset där Pappu arbetade. Hans arbetsuppgifter fick jag inte klart för mig, men han verkade trivas och ha en bra lön. Pappu visade mig avdelningen, innan han började sitt arbetspass. Jag tror han arbetade med sanitetsfrågor.

De bodde i ett stort flerfamiljshus med ägda lägenheter. Normal standard för indisk urban medelklass med kylskåp och tv. Snyggt och prydligt. Familjerna i huset verkade inte fästa så stor vikt vid kast. Jag tror de hade blandad social bakgrund och en tämligen stabil ekonomi allihop.

Nani, deras trevliga mormor, bodde i soparkastens mohalla en bit därifrån. Betydligt risigare bostadsområde där de flesta var kommunalanställda sanitetsarbetare. Intill fiskmarknaden, som spred sin lukt.

Den 11 januari 2012 åkte Pappu och jag på hans motorcykel till byn Tithal vid havet. Vi besökte Sai Babas tempel intill stranden. Dan därpå åt jag fisk hos Pappus familj. Fiskmarknaden låg ju nära, liksom havet. Den 13 januari åt jag middag hos Nani. Den 14 januari firade vi Makar Samkranti hos Pappus familj med patang flygning på taket. Fullt av pappersdrakar i luften, vars ägare tävlade med varandra om att flyga högst. De försökte klippa av varandras väldigt långa snören, som var ingnidna med glaspulver. Det gick ibland, när två snören korsade varandra högt uppe i luften. Jubel hos dem som skötte draken som överlevde, medan den andra långsamt singlade ner till marken.

*

Efter några dagar i staden Valsad bekantade mig med landsbygden genom att åka buss. Den 15 januari for jag till Dharampur. Den kvinnliga busskonduktören och hennes väninna i blått huckle pratade och skämtade med den manliga busschauffören. Än så länge ovanligt med kvinnor i såna yrken. "Vi är tre kvinnliga busskonduktörer vid Valsads roadwaysbussar", sade en av dem.

En stamfamilj i den glesnande vildmarken intill Kaprada

Från Dharampur tog jag en buss som skulle till ett regionalt centrum längre in i stamfolksområdena. Platsen hette Kaprada och liknade mer en busshållplats på landet än ett centrum. Var fanns tätorten? Vid ett litet stånd nära landsvägen lärde jag känna läraren Naran Babu Avatar, som tillhörde traktens stamfolk (adivasi). Hans fru hade fått jobb som nurse i Kuch norrut i Gujarat, och dit skulle de flytta några veckor senare. Innan dess hann jag med ett besök hos dem i deras by Dinbari. Den ligger 5 km öster om Kaprada vid en skogklädd höjd. Nästan vildmark.

Där bodde stamfolk i glest utspridda hus. Det passade nog skogsfolk att bo på det viset, men bebyggelsen förtätades undan för undan genom befolkningstillväxten.

Naran Babu Avatars familj bodde i ett stort luftigt trähus med sluttande tak av tegelpannor. Bättre än tak av halm och trä under monsunregnen, som kan bli häftiga så här nära den Indiska Oceanen.

Familjen byggde ett nytt hus intill huset de bodde i. De lade tegelpannor på det höga taket, när jag var där. Väggarna bestod ännu bara av trästolpar.

Naran och jag gick förbi några hus uppåt en slänt med tomma fält, som odlades under regntiden. Stigen fortsatte till en höjd med utsikt över trakten. Vi hade kommit in på statliga skogsavdelningens mark. Byborna tog virke därifrån för bränsle och annat. Stubbar och avhuggna grenar syntes lite varstans. Förbjudet. Det är mycket som är förbjudet, men händer ändå. Synd att skogen hade glesnat så mycket.

### Besök vid några byutvecklingsorganisationer i Valsad-distriktet

Den 17 januari 2012. Buss till Dharampur. Jag besökte Jasoda Narotam Charity Trust, en liten frivilligorganisation som hjälpte till med byutveckling i området. Vad den sysslade med hann jag inte sätta mig in i under mitt korta besök vid kontoret. Kaushik Bhai Joshi, en av organisationens fältarbetare, skulle åka till ett centrum för landsbygdsutveckling, där det pågick en kurs för lärare på mellanstadiet, klass 6 till 8. De fick träning i att lära ut naturvetenskap och matematik. Jag följde med Kaushik Bhai dit på hans motorcykel och bekantade mig med lärarna på kursen. Eftersom de undervisade i traktens byar, kunde kanske någon av kursdeltagarna hjälpa mig att komma i kontakt med ortsbefolkningen, resonerade jag.

Organisationen vi kom till kallades ARS. En välgörenhetsorganisation liksom Jasoda Narotam Trust.

" ARS får pengar från Parle biscuit company, en kexfabrik, men är i övrigt en självständig enhet", berättade Kaushik Bhai Joshi, som arbetade för Jasoda Narotam Trust i Kaprada.

Han berättade också, att BAIF vid byn Lachhchakdi är en jordbrukskooperativ organisation som hjälper bönderna i området. Några dagar senare tog jag bussen till BAIFs kontor vid Lachhchakdi. Jag fick veta att BAIF är en stor organisation med många små bönder som medlemmar. Kooperativet hjälper sina medlemmar att försörja sig på fruktodling. BAIF säljer till sextio procent mango-frukter och fyrtio procent cashew nuts. Organisationen sköter lagerhållning, paketering och grading av småböndernas produkter. (Grading innebär sortering i kvalitetsklasser för prissättningen.)

De flesta av BAIFS medlemmar är stamfolk av Konkani stammen. Den stammen dominerar ursprungsbefolkningen (adivasi) i Valsad-distriktets inland, i likhet med bhil i Bansvara och Dungarpur.

Det finns organisatoriska likheter mellan BAIF och den mejerikooperativa rörelsen AMUL i Anand, Gujarat.

Den som startade BAIF hette Manak Chand Desai. Under 1940-talet inspirerades han av Mohandas Gandhis försök att förbättra levnadsvillkoren för fattiga bybor genom lokal ekonomisk och social utveckling. Gandhi ji uppmuntrade den nystartade byutvecklingsorganisationen personligen fram till mordet 1948, enligt broschyrer utgivna av BAIF.

### Naturvetenskap som rolig lek för barn och ungdom

Vid kursen i naturkunskap och matematik för mellanstadielärare fick jag höra att det fanns ett museum i Dharampur, där man lät skolungdomar leka fram egna experiment om naturvetenskapliga fenomen.

Jag gick dit och blev bekant med Raigoankar, chefen på stället. Han sade att science centre var en statlig organisation, som fått inspiration från en frivilligorganisation i Hoshangabad. Ett så kallat NGO, non-governmental organization. I framtiden skulle förhoppningsvis ett sådant centrum finnas i de flesta av Indiens mer än fem hundra distrikt. De kallas District Science Centre och lyder under National Council of Science Museums och centralregeringens kulturministerium.

"Såna här ställen finns det verkligen stort behov av", tyckte jag och blev själv mycket entusiastisk. "Här levandegör ni naturvetenskapen och inspirerar ungdomarna att tänka själva och bli kreativa. Har försök som väcker nyfikenhet och frågvishet. Dessutom har ni rent och snyggt, inte trasigt och skräpigt. Klara fina färger som både ger glädje och underlättar förståelsen."

Verksamheten fanns beskriven i en kort bildsvit på youtube gjord av Akhil Sutaria den 1 juni 2010. Gick att googla fram på Dharampur Science Center.

V B Raigaonkar ville få barnen att hjälpa till med trädgårdsodling på en del av det väl tilltagna inhägnade området. "Så att de får uppleva hur det växer och hur det känns att odla", sade Raigaonkar.

Det fanns en gräsmatta i trädgården, där barnen kunde samlas för olika aktiviteter, som matlagning, och där de kunde lyssna på berättelser om naturen. Hela platsen var fylld av inspirerande och tankeväckande aktiviteter, på ett sätt som jag dittills inte hade sett någon annanstans i Indien. En del privatskolor för rikemansbarnen i storstäderna hade något liknande i sin undervisning, men det här var i Dharampur, ett stamfolksområde med ungdomar som hade en helt annan bakgrund. De levde långt från nya idéer i sitt vardagsliv. För dem var det nog ett besök vid Raigaonkars centrum som att gå från medeltid till nutid med ett enda kliv.

Vid Dharampur District Science Centre var verksamheten helt och hållet ägnad naturvetenskap utan några hindunationalistiska övertoner i motsats till liknande verksamhet på en del andra håll, såsom District Science Centre i Jodhpur. Där var jag 2013.

### Busschauffören i byn Tishari nära Dharampur

Den 21 januari 2012 träffade jag Manesh Bhai vid Dharampur roadways busstation. Han var busschaufför och åkte fram och tillbaka mellan Dharampur och Ankleshvar bredvid Surat, en sträcka på 300 km. I Ankleshvar sover han under natten på bussens långa rad av säten längst bak. Hemma varannan natt. Manesh Bhai hade kört buss i tio år. Började när han var 36 år. Innan dess jobbade han vid en fabrik rätt långt hemmifrån. Mahesh tog körkort med fabriksägarens hjälp. Sen körde han i jobbet. Längre fram fick han jobb som busschaufför vid det statliga bussbolaget i Gujarat.

Mahesh hade två bröder. En var lärare liksom sin fru. Deras son arbetade som läkare i New York, USA. Den andre brodern var snickare (sutar). De tre bröderna hade byggt hus på var sin trädgårdstomt, bredvid varandra. Lummigt och grönt med träd och bevattnade grönsaker.

Från Manesh hem var det nära till grannbyn Faldhara. Vi åkte dit på motorcykel och kom i samspråk med Patel, en pensionerad lärare. "Patel är ett stamfolk (adivasi) och räknas som ST,Scheduled Tribe. En socialt eftersatt samhällsgrupp med rätt till statligt stöd enligt den indiska konstitutionen som Ambedkar var med om att utforma", berättade han.

I gränden satt en grupp män av Patel-kasten framför sina hus. "Patel har trettio gotra (släktgrupper)", sade de. "Byn har fem tusen invånare. Två hundra är lärare i byar runt om i trakten. Femtio är banktjänstemän."

Faldhara var tydligen en by med många högutbildade.

### Storskalig växthusodling

Männen berättade om ett växthus med blomsterodlingar, som ett företag nyligen byggt utanför deras by. Vi åkte dit. Till Sai Baba Plastic Tent Greenhouse. Dess chef kom från staden Valsad. Företaget hade en odlingsyta på ett hektar under plasttak i ett modernt växthus, där de odlade en slags ringblomma i olika färger. Jervera tyckte jag de sade, men de måste ha menat gerbera, en populära prydnadsväxt av familjen Asteraceae. En perenn snittblomma av stort kommersiellt värde.

"De kommer som små plantor från Holland, växer till sig här i Faldhara och säljs som färdiga blommor i Bombay", berättade förmannen.

Företaget odlade också simla mirch, stor mild grönsakspaprika, vars plantor hängde i snören från taket. De gröna kapsikum-plantorna var en månad och skulle växa i nio månader till. "De kommer att ge tretton ton", sade teknikern som jobbade i växthuset. Han var hortonom utbildad vid Poona Horticulture Technology College.

På växthusets kontor sade de att företaget hade en försäljning på femton miljoner rupier, och menade väl per år. Kommersiella växthus av plast verkade öka i antal i regionen.

tillbaka till början

###  C23 Första mötet med gandhirörelsen i Pindval

Vijay Bhai var lärare i byn Mota Ponda. Den 22 januari 2012 såg vi tillsammans Wilson museum, i vars bottenvåning fanns föremål från den tid Vijay Singh var furste (raja) i Dharampur och Wilson var guvernör för provinsen Bombay. På 1920-talet. Guvernören och hans fru Lady Wilson brukade åka till ett berg i närheten av Dharampur. Ett utflyktsmål numera känt som Wilson Hill. Med ett tempel.

Vi begav oss dit upp på Vijay Bhais motorcykel. Österut uppför backar som hans lätta motorcykel inte riktigt klarade av. Ibland gick jag av för att det skulle gå lättare. Ju högre vi kom desto bättre blev utsikten över dalen nedanför, och desto klarare blev luften. Längs vägen låg byn Pindval, där efterföljare till Mohandas Gandhi och Vinoba Bhave hade skolor och ashram. Jag träffade Kanti Bhai, Ganesh Parmar, och Nilam Bhai. En intressant plats där vi stannade tills det blev dags att åka tillbaka till Dharampur. Wilson Hill kom vi inte till.

*

(Mohandas Gandhi är Mahatma Gandhi. Han skrev att han inte ville bli kallad mahatma, så det är lämpligt att kalla honom Mohandas, hans riktiga namn, tycker jag. Mahatma är en hinduisk term som betyder stor ande, ungefär, och Mohandas tyckte det lät alltför högtravande och anspråksfullt. Så har han skrivit i sin självbiografi Mina experiment med sanningen.)

### Byn Gundlav nära Valsad

Nilam Bhai hade sitt föräldrahem i byn Gundlav tre km öster om Valsad. Han arbetade med byutveckling i bergen bakom Pindval, men den 23 januari 2012 var han hemma i Gundval. Jag åkte dit. I den byn tillhörde alla stambefolkningen, Nilam Bhai också. De var Patel liksom Mahesh Bhai, busschauffören och byborna i Faldhara. "I Valsad är Patel en stam (janjati), men på slättlandet i centrala Gujarat är det namnet på en hinduisk bondekast", sade Nilam Bhai.

Nilam Bhai var ung och ännu ogift. Han var med i en organisation som stödde ungdomar med ambitionen att utföra socialt välfärdsarbete för fattigt stamfolk i avlägsna byar. Nilam var ende skolläraren i en liten by uppe bland bergen nära gränsen till Maharashtra. Byn ligger 25 km från Pindval.

*

År 2013 gjorde Bhoi Manish en video på youtube om Nilams arbete i den byn. Googla på "Gramshilpi Nilam Patel - YouTube" För engelskt tal klicka på en ruta till höger. Filmen är på elva minuter. Väldigt bra gjord.

*

I byn Gundlav nära Valsad bodde Nilams familj ett mycket mer välordnat liv än uppe i skogarna. De hade ett rymligt luftigt hus byggt i stamfolksstil omgivet av skuggande träd. Hans pappa var pensionerad skollärare, tror jag. De hade egna odlingar på bra jord. Runt omkring låg liknande hus kringspridda bland fruktträd och grönsaksodlingar. Där fanns fältgrödor som jowar (sorghum), tuar (pigeonpea Cajanus cajan), och bevattnad vintermajs. "Under monsunmånaderna odlar vi mycket ris", sade Nilam. Det fanns en del risodlingar nu också. Vinterris på ett fält med så mycket stående vatten att det liknade en sjö.

Men grundvattnet hade sjunkit i Gundlav. "Vattnet finns numera på 45 meters djup (150 feet)", berättade Nilam Bhais släktingar. Vi tittade på sinade öppna brunnar med borrade rörbrunnar (tubewell) på botten. Till och med vid de gamla handpumparna såg jag små tubewells.

Under vår rundvandring i den trädgårdsliknande byn såg vi ett fält med rai (Brassicagröda), som bonden satt nät över för att skydda mot fåglar. På ett annat ställe hade de bundit fast vita plastpåsar och plastburkar på linor tvärs över fältet för att hålla fåglarna borta. Två linor som korsade varandra.

Sen kom vi till ett fält där en släkting till Nilam Bhai tänkte starta växthusodlingar liknande dem som Sai Baba företaget hade i Faldhara. Fast i mindre skala. I stället för tio tusen kvadratmeter (en hektar) skulle här bli ett plasttält på ett tusen kvadratmeter. För odling och försäljning av gerberablommor. Jeravia och jervera verkar de kallas här. En JCB schaktningsmaskin skyfflade undan jord, och jämnade ut marken på platsen där tältet skulle ställas upp.

Det blir en stor odling här också. En försäljning på minst en miljon rupier om året, om det stämmer att Sai Baba växthuset säljer för 15 miljoner rupier. Nilam Bhais släkting kommer nog att bli rik.

Det var lummigt och vackert inuti Gundlav. Fruktträd som mango gav skön skugga. Tyvärr gränsar byn till en hårt trafikerad riksväg. Det var därifrån jag hade närmat mig byn. Förbi halvfärdiga cementkonstruktioner och överutnyttjade hus och vägar. Stadslivet trängde sig på.

### Gandhiskolan i Mota Ponda

Den 3 februari 2012 åkte jag buss från Daman via Vapi till byn Mota Ponda. Till Vijays skola vid byns gandhi ashram. Det var tillsammans med Vijay jag besökt Lady Wilson museum och byn Pindval uppe bland kullarna.

I byn Mota Ponda var det lätt att hitta Gandhi Ashram, som var en skola. Jag deltog en del i undervisningen, satt i klassrum där barnen frågade mig om allt möjligt. Vi pratade både om livet i Indien och världen utanför. Det var inte ofta de fick tillfälle att samtala med främlingar på sitt eget språk. Religion är ett känsligt ämne och jag lät nog inte tillräckligt positiv till religion överhuvud taget för att de vuxna skulle bli nöjda. Jag försökte besvara frågorna utifrån mitt perspektiv. Om samhällsförhållanden och om Guds existens. Jag berättade att jag tyckte om Gandhi för hans samhällspatos och intresse för svaga grupper, men att jag inte delade hans religiösa övertygelse.

Jag märkte att inställningen till religion vid Mota Ponda Gandhi Ashram låg närmare orthodox hinduism än vad jag var van vid i sällskap med gandhi-anhängare. Den hinduiska fromheten var i varje fall mer markerad. Ashramets överhuvud hette Vigyanana Valabhdas Svamiji, en Vishnu dyrkare med punkt och hästskoformat märke i pannan. En äldre man, rätt kraftigt byggd, som bodde för sig själv i ett enkelt envåningshus vid kanten av skolgården. Klädd i oranga sadhukläder, inte i gandhi-anhängarnas vita khadikläder.

Skolan gick bra, antalet elever växte och de behövde bygga ut med en ny skolbyggnad. Vigyanana var med och planerade kunde jag förstå av samtalen.

Det fanns en trädgårdstäppa vid Vigyananas hus där han skötte om växterna. Vigyanana visade mig växter och träd. Inget djupare samtal om Mohandas Gandhi eller ideologi eller religion. Mitt intryck var att Vigyanana i första hand var starkt troende hindu, som följde religiösa riter. Svårt för oss att få verklig kontakt. Det var vårt första möte, och jag ville inte ta upp samtalsämnen som han kunde uppfatta som kontroversiella. Det kändes som om det skulle bryta den sköra kontakten direkt.

Jag skulle kunnat säga att Gandhis tolkning av Bhagadvat Gita var att man bör göra vad man tycker är rätt utan att tänka på belöning. Att han verkade vara närmare en allmän humanism än rituell hinduism. Att hans direktkontakt med engelsmän och kristna nog påverkat honom. Författare som Ruskin och Leo Tolstoy.

Mohandas Gandhi hade sociala välfärdsambitioner som nog inte hade sin grund i puni och karma. Gandhi hade sagt, att han inte trodde på punarjanm, dvs pånyttfödelse och själavandring. "Om jag hade trott på själavandring skulle jag vilja bli en bhangi i nästa liv", sade han. En oberörbar av soparkasten. Han var ju savarn hindu, en hindu av hög kast, och kände nog att hans uppväxt i överklassmiljö försvårade nära band med de många fattiga människor som dyrkade honom. En oönskad distans som många savarna hinduer kan känna också nuförtiden. Även de som håller på med välfärdsarbete.

Allt det här skulle jag ha velat prata om med Vigyanana, när han satt framför sitt hus vid Mahatma Gandhis ashram i Mota Ponda. I oranga sadhu-kläder, med radband i handen och en stor röd fläck av färgpulver på pannan innanför en beigefärgad båge av mosat sandal-trä. I stället gick vi runt och tittade på blommor i hans trädgård i bästa samförstånd.

Det blev lunchdags och jag blev kallad till matsalen där jag åt tillsammans med barnen.

### Ambheti jordbruksforskningscentrum nära Mota Ponda

Jag fick skjuts av Vijay Bhai till Ambheti Krishi Vigyan Kendra för Valsad-distriktet. Träffade där dr R F Thakur, chef för ett litet resursfattigt forskningsinstitut kopplat till lantbruksuniversitetet i Navsari sex mil norrut. Han och hans medhjälpare visade runt. De hade två typer av mangoträds-ympningar på gamla härdiga rotstockar. Där fanns demonstrationsrutor för napier grass, försök med daggmaskkompost, ett skjul för korna och en gödselstack. "Vi har nyligen fått bidrag till ett laboratorium, som vi är i stort behov av", sade Thakur.

De höll också på med grönsaksodling i plasttält. För simla mirch, dvs färsk mild paprika. "Det kostar 700 rupier per kvadratmeter att bygga ett sådant här växthus", sade dr Thakur. "Bönder som vill satsa på den växthusodlingen kan få subventioner från staten."

Demonstrationstältet i Ambheti var mycket mindre och enklare än Sai Baba företagets stora plasttält i Faldhara. Det företaget hade ett tält utrustat med elektronisk teknik för klimatreglering. En investering utom räckhåll för områdets småbönder.

Det var också mindre än växthuset på tusen kvadratmeter, som Nilam Bhais släkting byggde in byn Gundval. Det skulle antagligen komma att kosta bortåt en miljon rupier. En stor investering för en stamfolksbonde, men småbönderna kunde nog få rejält tilltagna subventioner från statens jordbruksavdelning i Valsad.

Visserligen var klimatet i den här delen av Indien varmt och fuktigt och borde passa för grönsaksodling på näringsrik jord. Men stormar och häftiga monsunregn, kunde förstöra odling i det fria, liksom perioder med kyligt väder på vintern. Med plasttält blev resultatet av odlarmödan jämnare och säkrare.

### Vid gandhiskolan i bergsbyn Pindval

Den 13 februari 2012 for jag från Daman vid havet till Pindval uppe i bergen. Med tre bussar via Valsad och Dharampur. I Pindval träffade jag Ganesh Bhai och hans familj vid Sarvodaya Ashram. I deras skola gick barn från trakten upp till sjunde klass.

Jag bodde i skolans gästhus och höll kontakt med Raman Bhai, som tillhör konkani-stammen och bodde i byn Ambesi tre km bakom Wilson Hill. En av hans bröder skötte familjens jordbruk. Han har traktor. En annan bror körde jeep taxi mellan Dharampur och Ambesi via Pindval.

Nästa morgon åkte jag med Ganesh Bhai och Raman Bhai till en marknadsplats (hath) nära Wilson Hill. Försäljarna kom dit en eller två gånger i veckan.

Sarvoday Parivar Trust Pindval stod det på vår bil. En gåva från någon stödorganisation. Ganesh körde.

Tillbaka i Pindval gick jag till Suresh som sålde rabatterat ris till bybor med låga inkomster. Nästan alla i byn, tror jag. Hans affär låg vid kontoret bredvid Kanti Bhai Shahs bostad.

I huset mitt emot låg byns dispensär. Den dagen ordnade dispensären endagsläger för sjuka. Där blev skolbarnen vaccinerade av Hira Behen, sjuksköterska. Hennes familj hade möbelaffär i Dharampur.

#### Samtal hos frisören

Vid tretiden gick jag till hårklippningsboden (nai ka dukan) vid landsvägen. Bredvid serveringen och mitt emot rabattbutikens spannmålslager. Vishnu, frisören, samtalade med den han klippte och fyra till, som var där för en pratstund. Bland annat Sita Ram, en gammal man. Han hade mycket att säga om stamfolk, statens skogsavdelning, korruption och annat. De sade att statstjänstemännen kan många knep att skaffa sig pengar och gav några exempel.

Ett arbete som beviljats femtio tusen rupier kunde de spendera fyrtio tusen rupier på och behålla resten.

En brunn som skall göras 4,5 meter djup kunde den statliga organisationen nöja sig med att gräva till 3 meters djup för att få pengar över åt sig själva.

*

De pratade om regeringens planer på att bygga en stor damm på slättlandet i dalen nedanför bergsområdet där Pindval ligger. De som bodde där nere tillhörde konkani-stammen precis som i Pindval. "Det projektet kommer att lägga sjuttio byar under vatten", sade Sita Ram. "Hundratusentals människor kommer att förlora hus och mark."

*

Pindvals familjer bodde utpridda på höjder i fyra områden (phaliya) som låg åtskilda av sänkor och raviner skapade av monsunregnen. När Vishnu stängt sin butik för dagen, gick han och jag till en höjd bakom en stenig obebodd sänka. På höjden låg enkla stamfolkshus med tegelpannetak. De byggde ett hus till. Barnen var många och familjerna växte.

#### Utvecklingsprojekt vid Pindval

Nästa morgon, den 15 februari 2012, gick jag med Ganesh till foten av bergssluttningen bakom Sarvodaya Ashram. På fälten nedanför låg fälten i träda, men de odlades under regntiden. På stubbåkern åt boskap torra löv från hamlade träd. Knappt något att beta vid den här tiden (februari).

Djuren tillhörde Sarvodaya Ashram. "Vi har femton kor", sade Ganesh. "Från dem får skolan sin mjölk."

Jag såg sex kor, en tjur, fyra kalvar. Alla zebu, kanske av kankrej-ras, inga buffelkor.

"Uppe på bergssluttningen kunde vi tillsammans med byborna bygga en fördämning för att bromsa vattenflödet under monsunregnsperioden. En check-dam. Det skulle byns bönder ha nytta av," menade Ganesh.

De fattiga bönderna ville ha ris och bröd från egen åker, men med tanke på ravinbildningen och jordförlusterna var det nog inte så lämpligt att odla något på den platsen överhuvudtaget. I varje fall inte spannmål som nu. Det var en del av uppsamlingsområdet för det vattendrag, som borde skyddas av skog och sluten vegetation.

"Vi skulle kunna använda en del av fälten för skolbarnens lekar och som skoljordbruk. Det finns stödorganisationer, som är beredda att betala mycket pengar för ett markköp som kan skydda miljön. Men byborna ville inte sälja, eftersom de behöver marken för sin risodling.

*

Byborna skulle kunna bygga fördämningsvallen lite högre upp på sluttningen. Sarvodaya Trust skulle kunna leda projektet. "Sådana checkdams har vi byggt tidigare runt Pindval. Vi ger arbetarna spannmål, inte kontanter. Då kan de inte köpa sprit för pengarna", framhöll Gandesh.

Han kallade arbetarnas bidrag för shramdan, dvs arbetsgåva.

"För att bybornas kroppsarbete skall var en gåva i dammbygget krävs att byborna antingen arbetar utan ersättning eller att de betalar tillbaka den spannmål de får", menade jag.

Möjligen kan man argumentera att de är underbetalda och att de därför bidrar med den del av en mer rättvis arbetslön, som de inte får. Snarare, värdet av den extra tid de jobbar gratis efter den kortare tid som de utför avlönat arbete, räknat efter en rejält tilltagen arbetslön utbetalad i spannmål. 'Deras extra arbetstid utan ersättning är väl deras arbetsgåva till projektet, deras shramdan', funderade jag.

#### Aktiviteter runt barnens sarvodaya-skola

Vi gick tillbaka till ashram-området. Ganesh visade mig den långa raden av toaletter för barnen. De var kopplade genom avloppsrör till en gasklocka för att göra kompost och hushållsgas till köket. Gasklockan kallas gobar gas plant. Dit gick också gödsel från djuren.

Där barnen bodde fanns en stor rund uteplats med bänkar i en ring runt väggarna. Med tak där regnvatten samlades under regntiden och rann ner i en cistern under sittplatsen. Det renades och blev dricksvatten för barnen (mitha pani). Där fanns också en handpump.

På gården framför Ganesh hus stod en soluppvärmde spis. En solar cooker tillverkad av ett holländskt företag. Vi provade med ett papper som brann upp direkt. Spisen var dyr. Jag tror Ganesh sade tio tusen rupier.

*

Ashramets väveri låg intill skolan. Några arbetare färgade bomullstråden på den öppna platsen mitt i väveribyggnaden och rullade upp den på spolar. Sedan vävdes tråden för hand av sju åtta vävare. Det blev inte så mycket tyg att de kunde sälja till khaditygsaffärer, som de gjort tidigare, men det gav försörjning till vävarna. Förut köpte de tråd från kvinnor som spann i hemmen. Då var khaditygförsäljningen subventionerad av staten.

"När subventionerna togs bort gick det inte att betala kvinnorna för tråden. Väveriet i Pindval köper i stället tråd från spinnerifabriker i Poona. Det har räddat vävarnas arbete", sade Ganesh.

#### Stamfolkskonst på skolans väggar

Vid sarvodayaskolan i Pindval såg jag inte mycket av hinduiska tempel eller målningar av de många gudar som dominerar helt i den indiska tempelkulturen. Även på tv. En färggrann gudakult som savarna hinduer har i stor skala och som även de lägre kasterna har anammat.

Skolans bildkonst var mer anpassad till stamfolkens traditioner med vackra stamfolksmålningar på väggarna runt hela skolan. En verklig kulturgärning.

Det går att se sådana figurer på internet medan de skapas.

Googla på "Varli painting Hiren Jayesh Warli" så visas några YouTube avsnitt. Exempelvis avsnittet från 30 maj 2012 på nio minuter.

#### Barnen får träning i både praktiskt arbete och bokliga studier

Varje morgon vid soluppgången hördes ljudet av sopborstar i febril verksamhet medan dammet på skolplanen virvlade upp som moln. Skolbarn i alla åldrar var i farten. De fanns också i köket, där de hjälpte kökspersonalen, som till stor del också var lärare vid skolan. Barnen hämtade vatten, och bränsle till spisen. Vid morgonsamlingen sjöng de religiösa sånger från alla religioner och särskilt de som Mohandas Gandhi tyckte om. I stället för hinduisk nationalism är det internationalism och vördnad för alla religioner som är rättesnöret. Precis som vid Vinoba Bhaves fotvandring på 1960-talet är det rop som "Jai Jagat" (Seger åt världen) som hörs, snarare än "Jai Hind".

Jag var själv med under några dagar på en sådan fotvandring i januari 1964. 22 år gammal. Vi gick mellan byar i östra Madhya Pradesh. Fattigt område som med hjälp av sovjetisk expertis i stålsektorn just hade fått ett stort stålverk i Bhilai. Det stod och bolmade rök och eld ur höga skorstenar. Stålverket låg inom synhåll för oss, som följde med på Vinobas fotvandring tidigt varje morgon. Vi började gå långt innan det hunnit dagas. Byarna kunde smälta in i vilken tidsepok som helst, med gråa hus byggda av soltorkad tegel och lera. Vissa nätter sov vi i skolor, andra i någon sal hos byns storbonde. Varje natt i en ny by.

### En gandhiinspirerad statlig skola i Pindval

Sarvodaya Trust hade hållit på med välfärdsarbete för stambefolkningen i bergstrakten ovanför Dharampur sedan 1960-talet. En annan gandhiorganisation i byn Pindval hade börjat med sjukvård och skola ännu tidigare. Det var en statlig internatskola för 150 barn från många byar.

Jag träffade Ram Das, en ung lärare som själv varit elev vid skolan och sedan utbildat sig som lärare. Han tillhörde stamfolket och talade konkani liksom sina elever. De flesta andra vid gandhiorganisationerna var savarna hinduer från slättlandet.

"Staten finansierar skolan, men mat och logi betalas av en trust", sade Manshu Bhai, som arbetat i Pindval sedan 1964. Vi stod framför den första byggnaden för välfärdsarbete i byn. Där hade dr Navnit haft sitt arbetsrum. En läkare som haft höga ideal. Han hjälpte stambefolkningen mot alla de sjukdomar som grasserade i de här skogarna. Både dr Navnit och de flesta av hans medarbetare hade gått ur tiden vid mitt besök år 2012. Manshubhai var ungeför 85 år.

På skolgården lekte barnen med gungor bredvid oss och det före detta mottagningsrummet.

"Barnen kommer från 32 byar i trakten. En del långt härifrån. Därför behöver de bo på skolan.

Den gandhiorganisation som finansierar skolan började 1948 i staden Surat och heter Dakshin Gujarat Pachav Varg Sevamandal. Den sköter om flera olika NGO-skolor i Valsad-distriktet och på annat håll. Bland annat en skola i byn Vagvil 4 km bakom Wilson Hill", avslutade Manshubhai.

### Fyra byutvecklingsarbetare som inspirerat sin eftervärld

#### Kanti Bhai om deras sarvodaya-arbete vid Pindval sedan 1968

Kanti Bhai bodde i ett hus på samma sida av landsvägen som den statliga skolan. Han var 79 år. Savarn hindu med stillsamt sätt och pondus. 2008 skrev Kanti Bhai en skrift på Gujarati om sitt arbete i Pindval under 40 år. Den skriften har jag läst och förstått det mesta av. De var fyra unga stadsbor som flyttade till Pindval inspirerade av Vinoba Bhaves bhoodanrörelse. De hade själva deltagit i kampanjerna för jord åt de jordlöse i början på 1960-talet. De var hinduer av hög kast med en vilja att göra något för att skapa en rättvisare och tryggare värld.

När Vinoba Bhave slutat sin mångåriga fotvandring runt Indien, ville de fyra fortsätta sitt sarvodaya-arbete på annat sätt. Tillsammans. De trivdes bra ihop inspirerade varandra. Arbetet med att samla in mark åt jordlösa var över, men marken behövde komma till avsedd nytta.

Fortfarande unga bosatte de sig i den här avlägsna skogstrakten som förr var långt ifrån ofarliga, och där nästan alla moderna bekvämligheter saknades. De var byutvecklare i Mahatma Gandhis och Vinoba Bhaves anda. Hinduer med stark gudstro som kände starkt för att hjälpa dem som hade det sämst ställt i samhället. Doktor Navnit hade redan kontakt med människorna i stamfolksbyarna på höglandet runt Pindval, och det blev naturligt för dem att slå sig ner där alla fyra.

Två män och två kvinnor, alla ogifta och goda vänner, följdes sedan åt livet ut.

Jag läste Kanti Bhais berättelse på gujarati med hjälp av ett lexikon jag köpt i Valsad. Och en nybörjarbok för skolans lågstadium, där det stod vad skrivtecknen betydde. Den var till nytta, eftersom ett dussin bokstäver är annorlunda än i hindi. Jag satt en vecka på mitt hotellrum i Daman hundra meter från havet och tolkade innehållet i Kanti Bhais skrift om deras 40 år i Pindval.

*

Kanti Bhai och de andra finns på en website som går att googla fram på internet genom att skriva "Sarvodaya Ashram Pindval". Klicka sedan på Sarvodaya Parivar Trust: Empowering the poorest of poor.

tillbaka till början

## C24 Daman, fiskarestaden, februari 2012

Jag trivdes bra i Daman. En före detta portugisisk koloni med många historiska minnesmärken, långa sandstränder och en spännande fiskebåtshamn. I stort sett fri från anspråksfullt turistprål, trots försök i den vägen i form av glättade turistbroschyrer. De många spritbutikerna vid infarten till lilleputtriket och längs Station Road var besvärande, men lyckades inte förta stämningen.

*

Den 25 januari 2012 på morgonen lämnade jag mitt påvra muslimska Guest House nära järnvägsstationen i Valsad, och for med buss genom bostadsområden nära kusten till den lilla staden vid Indiska Oceanen. Min första utflykt till Daman.

I Daman gick jag stora gatan fram, bort mot sandstranden och havet. Stranden var skräpig och havet farligt pga undervattensströmmar, som kan dra ned den som är i vattnet. Men det var fullt av folk på stranden och små fiskebåtar på redden. Jag gick söderut längs stranden och kom till fiskeläget med många stora träbåtar och en hög brygga. Fortsatte över gångbron till Mota Daman, som i gamla tider varit en liten huvudstad för sin trakt. Alla dess hus låg innanför fästningens murar.

Den 27 januari 2012 for jag på nytt från Valsad till Daman och i autoriksha till Jampore beach. Dåligt skött badplats. Dyrt dåligt hotell. Gick utefter stranden tillbaka till fyren i Daman. Träffade på två medelstora gråbruna ormar, som en fiskare sa var giftiga. Gick ej nära.

Utanför fyren vid Mota Daman hade en landtunga bildats, eftersom vattnet hade sjunkit undan vid ebb. Kanske klockan var ett. Spolas över igen då vattnet stiger mot flod. "Se upp, det kan vara farligt att gå här", sa Jatin som fiskade från stranden stranden. Han fick hela kassen full med småfisk. De var lite större än svensk strömming.

När jag den 1 februari återigen for till Daman tog jag in på ett familjehotell vid huvudgatan ner mot stranden. Bra plats för att läsa och skriva.

Dan därpå åkte jag till Devka Beach i autoriksha. Gick utefter stranden till norra udden med byn Machiwad. Där fanns båtar och luftrötter i strandskogen. Antagligen ett slags mangroveträsk. Innanför låg Mirasol Lake Garden. Vackert, fridfullt, folktomt. Bra lekpark för barnen, men nu lågsäsong. "I maj och juni kommer barnen från Bombay hit för att leka", berättade personalen. "Under skollovet."

*

På kvällen gick jag till Mota Daman och besökte en portugisisk musikafton i det fria vid parken intill kyrkan. Vackert, stämningfullt och en intressant kultursammansmältning med katolsk dominans. Naturligare och mer avspänt än mötet mellan engelsk-amerikansk kultur och den hindu-dominerade mega-kulturen. Den moderna kultur som präglas av den urbana medelklassen, som deltar så aktivt i de bullersamma indisk tv-programmen.

Den 6 februari 2012 vid fyra fem tiden gick jag via fiskehamnen över bron till Mota Daman. Träffade personer i parken framför stora kyrkan. (Vom Jesus)

Jag gick nära ett grönt hus bakom den lilla kyrkan, som låg solbelyst intill fästningsmuren nära fyren. Fyra vita hundar sprang emot mig vilt skällande. Där bodde Father Anthony, som kom ut för att lugna hundarna.

"Kristna i Daman pratar portugisiska med varandra", berättade han. "Min släkt har bott här länge. Jag gick i skolan 1961, när indiska armén intog stan. En del soldater dog. Alla portugiser lämnade Daman. Portugisiska staten erbjöd alla som bodde i Daman att flytta med till Portugal."

Father Anthony hade arbetat som präst i Uttar Pradesh, men 2012 var han pensionerad och bodde i Daman.

Jag gick till Daman Municipality, i vars byggnad det fanns skyltar på portugisiska. Där träffade jag Elfina som var av portugisisk-talande släkt och en man från Kerala, som kunde portugisiska. "Miljöpåverkan", skämtade han och tittade på sina infödda kollegor. (Jagah ka asar.)

"Daman hade ett bra läge för portugiserna under kolonialtiden. Från den här trakten gick det handelsvägar inåt landet. Daman var en befäst handelsstation på en liten yta. Före portugiserna bodde här en småfurste (raja), har jag hört, men det finns nog inga ruiner kvar från den tiden."

Mannen från Kerala hade i Daman kommit i kontakt med många språk. Han kunde tala hindi, portugisiska, gujarati, engelska och sitt hemspråk malayalam.

*

Den 8 februari 2012. Kraftig kall vind från norr. Någon sade att det regnade i norra Indien och snöade i Himalayabergen. Jag har hittat en liten trevlig affär i fiskarkvarteren i Nani Daman. Där säljer de mineralvatten billigt. Tio rupier per liter mot femton i de andra affärerna. Affären och husen runt omkring är målade i ljusa pastellfärger.

Efter klockan fyra tog jag en sväng mot strandgatan. Köpte snäcka åt Malin för fem rupier.

Gick utefter stranden mot fiskebåtshamnen. Kraftiga vågor slog mot stranden. I fiskebåtshamnen fullt av båtar, som kommit hem för tidigt från havsfisket på grund av blåst och kyla. Även två trålare - stora träbåtar med husliknande överbyggnad och roddbåt bak. "Den behövs för att dra runt trålen", sade männen jag talade med på bryggan. "Ett tiotal båtar från Daman ligger ute till havs i tio elva dygn i vanliga fall, men nu har vi kommit hem redan efter några dagar med bara lite fisk", berättade de. Ett ekonomiskt avbräck.

På stranden träffade jag Rao från Andhra Pradesh med telegu som modersmål. Han kommer från en plats vid kusten i närheten av Vishakapatnam och flyttade till Porbandar i Kathiavar för cirka 20 år sen. "Min fru är från Gujarat och hon kan många språk - telegu, gujarati, hindi, engelska. De har hon lärt från mig", sa Rao. Love marriage, enligt Rao.

Hon jobbade med att plasta in en båt. Starkt luktande lim, plastlim. Limmet fäster plastväven vid bordläggningen av trä. När jag var där, var det bara hon som jobbade med inplastningen och det starkt luktande limmet. Ett tungt, svårt och ohälsosamt jobb, tror jag. Vad gjorde Rao? Samma jobb vid andra tidpunkter?

Bredvid låg en båt som var färdigplastad och skulle sjösättas efter någon dag. Namn och registreringsnummer skulle målas på bordläggning och akterspegel. "Det kostar 120 000 rupier att plasta den båten", sa Rao.

Bakom fanns en större båt vars inplastning kostat över 200 000 rupier (två lakh rupier). Till vänster en färdigspacklad träbåt, som skulle plastas med väv för att inte läcka, då de är till sjöss.

Rao-släkten hade varit båtbyggare i flera generationer, men Rao var den första som plastade in båtar. "Myndigheterna vill gynna inplastningen av träbåtar, för då kan bordläggningen göras tunnare."

Färre träd behöver huggas ned och skogarna kan räddas, tror jag han menade.

Jag gick vidare. En hel rad av nyligen inkomna stora fiskebåtar låg vid kajen och stranden. De var förtöjda med massor av linor som gick kors och tvärs över varandra.

Den 10 februari 2012. Jag tog en morgonpromenad på stranden framför Seaface Road. Mindre blåsigt och kallt än igår. Såg en man jobba med att dra bort pinnar från små träställningar. Han hette Naresh och var nog av fiskarsläkt. En vitspräcklig duva som kom gående på marken fångade han med händerna. Naresh sa han skulle slå ihjäl den lite senare. Antagligen tänkte han äta upp den.

Träställningen han plockade isär hade hört till en skulptur (murti) av guden Ganesh, som tio dagar tidigare sänkts ner i havet vid en religiös offerfest (dharmik tyohar). Lerfiguren hade lösts upp och bara träställningen fanns kvar. Den hade flutit iland och Naresh och hans kamrater hade tagit upp dem från stranden. De hade fått ihop en hög av små bräder och pinnar. Veden skulle bli en brasa under natten, när det blev kyligt.

Naresh sa att indier var bra för de hade religion (dharm) och trodde på Gud och bad till Gud, men utlänningarna var dåliga. De var tjuvaktiga skurkar och inte religiösa. Såna dåliga utlänningar fanns i stor mängd i Bombay. Men Daman var en liten stad där alla var bra människor. "Folk var snälla mot varandra", tyckte Naresh.

Han berättade att fiskebåtarna låg i hamn vid Daman under regntiden (chaumasa) ty då blåste starka monsunvindar på havet och det gick inte att fiska.

På eftermiddagen gjorde jag ännu en promenad till stranden vid slutet av Sea Face Road. Höga vågor slog mot sanden. Fiskebåtarna på redden gungade i vågorna och ryckte i sina förtöjningar.

Jag träffade Mukesh Bhai framför ett skjul på stranden. Han slöjdade på en stor trädetalj, som skulle sitta i en båt han byggde. Vid motorn och propelleraxeln. Mukesh gjorde också inplastade träbåtar. Han tog 175 000 rupier styck för sina båtar. "Virke till båtarna kommer från träd, som växer i närheten", sade han.

*

"I Diu Daman är det Bharat Janta Party (BJP) som styr och partiledaren heter Lalu Bhai", berättade personalen i matsalen vid Gurukripa Hotel, där jag brukade äta frukost. En utmärkt frukost för 62 rupier. Dahi och omelett och mycket annat. Det var inte en vegetariansk restaurant, så här serverades ägg. Lunch och middag åt jag på annat håll. I stort sett slapp jag fyllerister och alkoholserveringar i Daman, trots att stan har rykte om sig att vara tillhåll för den typen av omoral inklusive spritsmuggling. Då var det värre i Mount Abu och bland gästerna från Ahmedabad i Vishnus lilla guest house i Delvara. Jag uppfattade dem som hycklande medelklassdrinkare, som bodde i en spritfri stad, men åkte till andliga Abu för att supa.

### Fiskarbyn Arnala nära Virar, norr om Bombay

Året innan hade jag vid samma årstid upplevt ett annat fiskeläge lite längre söderut. Byn Arnala. Skönt med havsluft, lagom varmt och roligt att titta på fiskebåtarna.

Jag kom till Sea Side Hotel, Arnala den 21 februari 2011, bokade rum och flyttade in dan därpå. Vid matserveringen tvärs över gatan fick jag fisk till lunch den dagen. Färsk fisk från fiskmarknaden, tillagad särskilt för mig, som kom från ett fiskätande land. Serveringen låg alldeles intill fiskmarknaden, där fiskarfruar sålde fisk av alla möjlig storlekar och former. De sålde till vanliga bybor, som gillade fisk sen gammalt. Inte till ditflyttade hinduer från inlandet som var vegetarianer, och inte till turisterna; de flesta vegetarianer från Bombay (vaishnav hindu). En del sa till mig, att de hatade fisk. Fisklukten är ju inte så behaglig, men deras halvkädna kritik mot fiskätandet var nog snarare, att det var synd (pap) att slå ihjäl fisk. Våld (himsa).

*

På förmiddagen gick jag längs Fort Road i Arnala ner till fiskeläget. Sandstranden skiftade med ebb och flod. Där fanns ingen hamn med bryggor eller pir. Jag ville åka båt till Fort Island. En liten ö några hundra meter från fastlandet med ett strömt sund emellan. Ruinerna av ett gammalt fort låg på insidan av den lilla ön. Enligt byborna vid hamnen byggdes fortet av Peshva, en lokal furste (raja).

Vid öns sydspets låg ett gammalt bevakningstorn. Det syntes utifrån, men fortet syntes inte från sjösidan. Bara ett tempel som såg nytt ut.

*

Halv sex på kvällen gick jag på nytt till fiskeläget vid Fort Road. Det var flod, högvatten, och båttrafiken i full gång. På den lilla ön ligger en by vid fortet, fick jag höra. Det var därför många skulle till ön även på kvällen.

Öborna åkte fram och tillbaka till fastlandet i en öppen träbåt med tryggt tuffande dieselmotor. Över strömt vatten. Det tog ungefär en kvart. Man fick vada i vatten upp till knäna för att komma fram till båten, och kränga sig över relingen för att komma upp på den.

Jag lyckades inte komma till Fort Island den dagen, eftersom den öppna båten snabbt blev fullpackad med folk, som satt på relingen. Kanske fyrtio personer. Båten tog med alla som ville, precis som i bussarna.

Dagen därpå tog jag med mig kortbyxor och bytte i hamnen bakom några fisknät. Så slapp jag blöta ner långbyxorna.

Vattnet i sundet var så strömt att båten måste åka i en vid båge för att landa på rätt ställe av den motsatta stranden.

På Fort Island träffade jag Dev Ram Mahar, småbonde. Han hade ingen båt, men fiskade med nät från stranden. Ute vid en låg udde med små vikar som skar in mot ön. Där växte gräs, vass och örter.

Dev Ram visade mig runt på fästningen som var några hundra år gammal. Inte så stor, ungefär som fästningen i Anil Birawats by Bali i södra Rajasthan. Grönska och gräsplättar här och där. I skogsdungen bakom fästningen låg en öppen brunn. Den använde Dev Ram för sin grönsaksodling på ett litet fält mitt i den skuggande vegetationen. Hur salt var brunnsvattnet? Jag tror de drack det vattnet.

Huset där hans familj bodde låg i närheten. Jag blev bjuden på té. Fick lite mat också, och pratade med Dev Rams söner, som gick i skolans högre klasser.

Sen for jag tillbaka över sundet med motorbåten. Vi landade i Arnalas fiskebåtshamn framför gångvägen, som var en förlängning av Fort Road. Ingen brygga. Det blev till att kränga sig över relingen och vada iland.

Jag talade med några män på stranden om fisket.

"Våra båtar håller i trettio år", berättade de.

De hade stora båtar vackert utsirade och målade med klara färger i vad som verkar vara traditionell stil. Många stora fiskenätsbojar på båtaket. De brukade ligga ute till havs cirka tio dagar per gång. Nu låg många av dem i hamnen för fisket var olönsamt. "Vi behöver fånga fisk värd tre lakh rupier per tur för att fisket skall löna sig", sade en av dem.

De fick inte ihop sina tre hundra tusen rupier under en färd. Tre lakh.

I hamnen fanns även små motordrivna båtar för dagstrippsfiske.

*

Vid stranden träffade jag Alok Chouhan, ung elektriker från Gorakhpur, Uttar Pradesh. "Jag arbetar med kylskåpskompressorer i en firma som har tjugo anställda.", berättade han.

Alok hade sex bröder och en lillasyster som var tio år och gick i skolan.

Två bröder var äldre än Alok. De var gifta och hade flyttat ut. Nu var Alok äldste sonen hemma och hade axlat försörjningsbördan. Han tjänade tre hundra rupier om dagen.

"Med sparade pengar har jag köpt tegel och cement och byggt två nya rum till vårt hus i Gorakhpur", berättade Alok medan vi gick längs stranden och såg på fiskebåtarna. De som låg uppe på stranden liknade stora öppna kanoter, men var nog tunga.

Längre fram satt män på huk nära vattenbrynet. Bredvid varandra i långa rader. De tömde sin tarm i solnedgången. Inte heller här fanns toaletter.

Vi kom till stranden för turisterna från Bombay. Kokospalmerna växte i en lång rad ovanför stranden och i dess skugga låg en kamel som väntade på turisternas barn för en ridtur. Därifrån gick vi långsamt in mot byn och bilvägarna.

Friluftsområdet med skuggande kokospalmer och servering skulle varit riktigt trevligt, om där inte vore så skräpigt. Fältet mot byn var översållat av gamla plastpåsar. "Alnara är en by, men skall snart bli en del av Mumbai municipality", sade en äldre dam, som hoppades att platsen då skulle få sophämtning.

tillbaka till början

##  C25 Från Pindval uppe bland bergen till hemtrakterna i västra Rajasthan mars 2012

På morgonen den 27 februari 2012 gjorde jag en sista jogging promenad från Sarvodaya Ashram i byn Pindval längs vägen rakt fram förbi det inhägnade område, där byns ordförande bodde. Trädgård och nytt bra hus, så vitt jag kunde se från grinden. Där satt en man som sade att byrådets ledare (sarpanch) hette Rajesh. Kanske var jag mitt i byn, fast husen låg så utspridda, att det var svårt att få någon bykänsla. Vid grinden hängde det ner slingerväxter från en ställning med ståltråd. Grönsaken karela. Jag gick vidare, förbi ett högt inhägnat torn. Antagligen för mobiltelefoni. Kom till en djup vattenfåra (ghati) som skilde två bostadsområden (phatiya) på var sin kulle. Vi var uppe bland bergen, men runt Pindval är landskapet mera plant och det finns åkerfält . Fria vidder åt alla håll med skogklädda kullar i fjärran.

Jag tog förmiddagsbussen från Pindval till Dharampur och gladde mig åt den vackra utsikten nerför backarna till dalgången. I bussen hade jag trevliga samtal med stamfolksungdomar, som skulle till sin skola nedanför bergen. Nästa buss gick från busstationen i Dharampur till den i Valsad. Täta förbindelser och en behaglig resa, när man får sittplats.

I Valsad sa jag adjö till Pappus familj och deras Nani i soparkastens mohalla. Nästa kväll tog jag nattåget till Jodhpur. I kupén satt ett äldre par med egen skräppåse. - "Vi slänger inte vårt skäp genom fönstret som andra", sade de, och erbjöd andra i kupén att också lägga sina tömda engångsförpackningar i deras skräppåse.

Jag kom till Jodhpur på morgonen den 1 mars 2012. Steg av tåget och åt frukost i stationens rymliga restaurang en trapp upp. Ett trevligt arv från engelsmännens epok, i synnerhet som restaurangen är mycket billig och hittills inte blivit misshandlad av några moderniseringsivrare, i motsats till de nya restaurangerna vid stationen Old Delhi i rikets huvudstad.

Vid järnvägsrestaurangen i Jodhpur är det högt i tak. Däruppe sitter propellerliknande fläktar med långa blad. I början av mars var det fortfarande rätt svalt om mornarna fast soligt, och fläktarna var inte på. I stället var dörrarna öppna mot verandan och trappan ner till perrongen. Småfåglar flög in och ut under ivrigt kvittrande. Ibland satte de sig på ett propellerblad i taket, som för dem fungerade som sittpinnar. Därför fick man se upp, när man satt där nere vid borden och åt frukost, så det inte trillade ner något. Det hände att jag fick gå bort till väggen med alla kontakterna för att slå på strömmen till fläkten över mitt bord. Då flög fågeln. Det var avkopplande att äta frukost i den lokalen efter en lång natts tågresa. Te, rostat bröd, flingor med mjölk och ägg.

Sedan tog jag en autoriksha till Hillview Guest House på sluttningen upp mot Meharangarh Fort. Roligt att träffa Zafran och hennes familj igen. Hennes mamma och hennes systerväninna Nagina och dennes son, som blivit tonåring och hjälper till bra. I Jodhpurs pittoreska muslimska stadsdel, nedanför den om natten upplysta kullen, där den mer än fem hundra år gamla fästningen Mehrangarh tronar uppe på krönet.

### En välutbildad harijanfamilj som inte sopar

Den 2 mars 2012 besökte jag Manmohan Jods familj i Masuria, Jodhpur. Där träffade jag hans son Anil, som berättade att han inte hade så mycket skolutbildning, och ett tämligen obestämt jobb. Jag träffade även Manmohans dotter som var desto mer välutbildad. Hon var revisor och arbetade vid statliga Life Insurance Company liksom hennes man, som också var på besök hos Manmohan. Deras son Kartik (Manmohans dotterson) läser vid college till auktoriserad revisor (chartered accountant). Jag träffade även två små flickor som var Manmohans barnbarn.

Manmohan Jod ville få valmiki-kastens folk att sluta upp med soperiarbetet, som enligt honom gjorde att kasten blev diskriminerad. Valmiki, harijan och bhangi är olika namn på soparkasten, som är en etablerad kast med utvecklad gotra-organisation både i västra Rajasthan och områdena däromkring, enligt mina egna iaktagelser.

Manmohan är släkt på håll med Gautam Kandare, som var min första kontakt inom Jodhpurs soparkast (harijan). "Det bor ett hundra tusen harijan i Jodhpur, utspridda i många harijan mohalla över hela stan", sade Gautam, då jag besökte hans hem under mina dagar i Jodhpur.

tillbaka till början

#  C26 Slummen i Greater Noida öster om Delhi

Åter i Indien juni 2010

## Greater Noida juni 2010 och framåt

Mina vänner Raj och Chander Sharma hade flyttat till ett hus i Greater Noida öster om Delhi. Nyligen pensionerade. Raj hade varit sjuksköterska vid ett sjukhus i Moti Bagh och Chander hade hållit på med datorer vid Indian Airlines. Jag bodde hos dem under andra halvåret 2010 i ett bostadsområde som ännu inte var färdigbyggt. Många tomtägare hade ännu inte byggt den stora trevåningsvilla, som i framtiden skulle stå på varje tomt enligt planerna. Tanken var att den här trakten - än så länge långt från Delhis metropoler - om några år skulle bli ett attraktivt bostadsområde för Delhis alltmer förmögna medelklass. År 2010 var det lågkonjunktur inom byggbranschen, och det byggdes inte så många hus i Greater Noida. Det behövdes ändå billig okvalificerad arbetskraft vid de byggen, som trots allt pågick. Undersysselsatta familjer i fattiga delar av Uttar Pradesh flyttade till Greater Noida, och en del bosatte sig i små skjul på de tomma tomterna. De arbetade vid byggarbetsplatser de kunde nå från sina mycket provisoriska bostäder.

Området var ju planerat för en välbärgad medelklass, men den ville inte flytta dit. Inte än. Många behöll sina tomter för spekulation eller framtida behov. Myndigheterna krävde att minst tjugofem procent av tomterna skulle vara bebyggda. Många frånvarande tomtägare byggde därför enklast tänkbara envåningshus på en fjärdedel av tomten, och lät den naturliga vegetationen växa som den ville på resten. Ett tillbommat alltmer förfallet hus som sov en törnrosasömn.

#### Nirjesh och Nandu

I ett stort tvåvåningshus på andra sidan vår gata bodde en förmögen byggmästarfamilj från Punjab. Tomten bredvid stod tom bortsett från ett litet ruckligt hus av tegelstenar. Där bodde två tonårspojkar från ett av Uttar Pradesh fattigaste områden. Mahoba-distriktet i Bundelkhand mot gränsen till Madhya Pradesh. De bodde gratis med tomtägarens tillåtelse.

De hette Nirjesh och Nandu. 18 och 16 år gamla. Uppvuxna i byn Rahuniya 20 km från staden Mahova. Nirjesh sade att de inte hade mycket kontakt med familjen och släkten. Deras mamma var död och pappan bodde ensam. Hemmet fungerade dåligt. Ingen elektricitet, bara fotogenlampa.

Enligt dem själva var de bröder, men det syntes inte. Nirjesh hade ett vildare utseende och ett tvärare sätt än Nandu, som var stillsam och välpolerad.

"Jag har gått fyra år i skolan vid Rahuniya", sade Nirjesh. "Men jag har inte lärt mig särskilt mycket. Lärarna slår barnen."

Hans bror Nandu hade inte gått i skola alls. Båda ville lära sig engelska. Eller snarare, de ville kunna engelska. Jag köpte en skrivbok och en penna åt Nandu och började undervisa honom, men han tröttnade snart.

Nirjesh jobbade som murare av och till, men satt ofta hemma om dagarna. När det blev kallt i slutet av december gick han omkring i området och sålde jordnötter. Uppvärmda jordnötter som låg i en hög runt en lerkruka med glödande kol. På flaket av en cykelkärra med fyra hjul ( _thela_ ). På flaket stod också små plastpåsar med jordnötter prydligt uppradade. Dem hade Nirjesh fyllt på själv hemma på tomten. På kvällen, då det blivit mörkt, rullade han med raska steg sin kärra till den trafikerade rondell, som på morgonen fungerade som arbetsförmedling för grovarbetare. Vid rondellen gjorde han sällskap med andra _thelavala_ -försäljare. De inväntade förbipasserande bilister och fotgängare. Med öronlappar och halsduk.

Mot slutet av vintern övergick Brijnesh till att sälja grönsaker. Han sa att det lönade sig bättre.

#### Bala Din och hans släktingar

I början av augusti - mitt under regntiden - bosatte sig en man och en kvinna i femtioårsåldern på deras tomt.

Jag såg på, när de byggde sin _juggi_.

Först gjorde de ett tillstampat jordgolv omgivet av en liten jordvall för att hålla regnvattnet bort. Golvet blev alldeles hårt, eftersom de hade blandat upp jorden med lite cement. Den hade de fått vid husbygget, där de arbetade.

Ovanpå formade de en tältliknande konstruktion med hjälp av långa slanor, som spände ut en blå plastpressening.

När väggarna var utspända inredde de sin _juggi_. Alla nödvändiga attiraljer hängde ner från tälttaket i snören. Allt på sin plats. Prydligt men trångt. Inte ens ståhöjd.

Bredvid sin _juggi_ byggde de en spis av tegelstenar överdragna med lera. Där fanns även en liten öppen plats av tillstampad lera. Stor nog att sitta på. En _angan,_ men i miniformat. De kom ju från en by och alla hus i deras by hade en _angan_. En öppen plats utanför huset där man kunde sitta, vila och arbeta. Helst omgiven av en mur.

Mannen hette Bala Din. Han kom från Jakha, en liten by i Mahoba distriktet i Uttar Pradesh. I fattiga underutvecklade Bundelkhand-regionen. Han och hans bröder var bönder och deras pappa var krukmakare. "Jag har kommit hit för att tjäna pengar. Det finns inget arbete i Mahoba", sade Bala Din.

Med sig hade han en smal aktiv kvinna, som jag trodde var hans fru. Men det förnekade Bala Din. "Det är min bhabi (svägerska)", sade han. "Henne har jag med för att laga mat. En man behöver en kvinna, som lagar mat åt honom."

Några dagar senare sade han själv, att hon var hans fru. När jag undrade, svarade han, att den dagen hade han varit arg på henne. Det var därför han sagt, att hon var hans svägerska.

Nirjesh och Bala Din var grannar och bodde bara några meter från varandra. Ändå levde de så åtskilda. Bala Dins fru lagade mat vid sitt lilla juggi-tält, men inte till pojkarna. "Varför äter ni inte tillsammans?" frågade jag Nirjesh.

"Vi tillhör jaka-kasten", sade Nirjesh. "En kast som liknar läderarbetarkasten Chamar."

Det tyckte han räckte som förklaring. Deras kast var lägre rankad än Bala Dins. Därför fick de inte äta hos Bala Din och hans fru. De behandlade pojkarna som oberörbara. Pojkarna lagade roti-bröd åt sig själva på en liten tegelstensugn i sitt nästan tomma hus.

Nirjesh hade trots sin låga kast skaffat sig en religiös position i gränden genom att dyrka en hinduisk gud, som han tillbad intensivt och ljudligt, ofta med rökelse och pinglande. Framför Bala Dins juggi-tält planterade han en rad heliga växter, som han pysslade om. Vackra röda blommor.

I sin by Jakha plöjde Bala Din med oxar.

"Jag har själv några bigha. (1 bigha är 0.16 ha) Jag plöjer åt andra också. Vi odlar vete och kikärter på vintern och baljväxter som _arhar_ (duvärter, _Cajanus cajan_ ) på sommaren. Vår familj har också sockerrör. Den grödan får vatten från en brunn", berättade Bala Din.

På morgonen hade han och hans fru gått till en trafikrondell i närheten av vår gata. Dit går många arbetare med sina spadar varje morgon i hopp om att någon husbyggare (contractor) skall plocka upp dem på en traktor-kärra som kör till ett husbygge. "Jag kan jobba med spade och blanda murbruk, men inte som murare", sade han. Hans dagslön som grovarbetare var 200 rupier. Den dagen fick de inget jobb, men andra dagar gick det bättre.

Den 13 augusti 2009 besökte jag deras _juggi_ -plats på kvällen. Det var mörkt. Bala Dins fru hade lagat _roti_ (platta brödkakor) på den lilla tegelstensugnen, som eldades med pinnar och lite kospillning. De åt bara bröd med salt till och drack vatten. Inga grönsaker. De hade fått jobb av en byggare som kom till _labour chowk_ , som den informella arbetsförmedlingen vid rondellen kallades.

"Vi har arbetat så länge, att vi inte haft tid att köpa några grönsaker", berättade de.

Två tomter därifrån fanns en liknande tomt. Där bodde Raja Ram, en släkting till Bala Din. Han och hans fru hade också ett litet _juggi_ -skjul att bo i. Byggd på samma sätt, men inte lika fint skött som Bala Dins. Jag hjälpte Raja Ram med att läsa på etiketten på en burk som innehöll ayurvedisk medicin. (Inhemsk medicin gjord på örter.) Han ville veta hur mycket han skulle ta varje gång. Burken hade han fått eller hittat. Eftersom han fått magproblem ville han ta den medicinen.

Raja Ram var mager och skulle säkert behöva äta bättre. När han orkade, arbetade han på husbyggen i trakten.

Bala Dins fru kände sig också svag. Kanske järnbrist och dåliga blodvärden. Doktorn hade sagt, att hon borde köpa en flaska stärkande medicin. Hon hade prövat och tyckte den medicinen var väldigt bra. "Ät mer grönsaker, mjölk och ägg", föreslog jag.

Bala Din tillhörde krukmakarkasten (prajapati), och hans släkt var vegetarianer. Ägg kunde de inte tänka sig att äta. Mjölk hade de till teet, inte annars. Grönsaker var dyrt. Flaskan med den stärkande medicinen var ännu dyrare. 104 rupier per flaska. De gick och köpte den, eller snarare, de fick mig att gå och köpa den vid områdets enda medicinaffär i Lal Market. Jag läste den finstilta texten på baksidan av flaskan. Där stod vad den innehöll. Bland annat leverextrakt. Knappast någon vegetabilisk produkt. Det berättade jag för Bala Dins fru.

"Det vore mycket billigare för dig att äta ett ägg om dagen. Det är också stärkande", sade jag. "Spenat är också bra då man har järnbrist."

Det tyckte inte Bala Dins fru. Hon fortsatte att stärka sig med leverextrakt. Liksom Manu Lal och hans fru när de fick råd att köpa denna för dem dyra flaska.

'Hepatoglobin, proteolysed liver, liver extract' stod det på flaskan.

Bala Dins dotter var gift med Raja Rams son. Bala Din och Raja Ram bodde många mil från Bala Dins hemby Jakha, men här var de grannar. Det var Raja Ram som först slagit sig ner på vår gata, och sedan tipsat Bala Din att det fanns plats för honom också strax intill.

Raja Rams fru kallade honom för Manu Lal. "Det är mitt familjenamn ( _parivar ka nam_ )", sade Raja Ram. Manu Lal var nog hans smeknamn inom familjen. Hans riktiga namn var Raja Ram.

Det är vanligt att familjer jag känner i Delhi och Rajasthan genomgående använder smeknamnen under samtalen inom familjen. Hos dem är det är nödvändigt att lära sig en dubbel uppsättning namn för att förstå vem de talar om.

#### Barnen på Fourth Lane

Det var många fattiga familjer från Mahovas byar som bosatte sig på samma improviserade sätt som Bala Din och Raja Ram i den del av Greater Noida, där jag bodde. Intill släktingar och andra från sin hembygd. Delta Second - som området heter - fick en riktigt lantlig prägel med alla inflyttade bybor. Stadsborna i de färdigbyggda villorna fann sig omgivna av en oskolad underklass med många barn, som lekte glatt på de från biltrafik rätt skyddade smågatorna och på de till stor del obebyggda tomterna. På tomten där Raja Ram och hans fru hade sin juggi bodde en familj på fjorton personer. Familjens överhuvud hette Shankar och han kom också från Mahova-distriktet. De bodde i tomtens tjugofemprocenthus och under några blå plastpresseningar, som de spänt upp framför huset. Där gick det livligt till. Många pigga ungar lekte för sig själva hela dagarna, medan deras föräldrar arbetade vid husbyggen långt därifrån. Barnen tyckte om att spela kula med de andra ungarna på vår gata, Fourth Lane. En liten kille, som nog inte var mer än fyra år, bodde på en tomt längre bort. När de stora barnen lät honom var med vann han över dem och över mig med. Han siktade och träffade nästan varje gång. Kanske för att hans händer och ögon var närmare marken och kulorna.

Familjefadern hette Shankar. En vänlig man i femtioårsålder som arbetat som grovarbetare vid husbyggen i Greater Noida i många år. Shankar och hans fru hade tre småbarn, en dotter i tonåren, och en annan dotter som var gift, men bodde hos dem med sin man Devkanand och deras två små barn. Shankar hade också en vuxen son, Ashok, som hade två små barn. Det blev sju barn under tio år som sprang omkring och hade trevligt, men som bättre etablerade grannar tittade lite snett på. "Barnen borde gå i skolan, och inte springa omkring här och göra ofog", muttrade de till varandra.

Den 29 december 2010 såg jag en liten flicka på ett till två år tulta bort från vårt område i riktning mot stora bilvägen. Sen kom Chandi, Shankars dotter på cirka tolv år. "Rani!", ropade hon, men Rani gick bara vidare. Chandi sprang efter den lilla flickan och bar hem henne. "Det är _bhabis_ dotter", sade hon. (Bhabi, svägerskan, dvs hennes storebror Ashoks fru.)

Ranis bror Akha, fem år, hade nyligen börjat första klass i en privatskola. Förändringen märktes direkt, för han fick skoluniform och skolväska. Skolavgiften var en stor utgift för Ashok och den skulle betalas varje månad. Han var en ung och stark murare, som tjänade 300 rupier om dagen, och hade ett gott förstånd, så det skulle nog gå.

Ashok kunde själv läsa och skriva. Han hade gått i en statlig byskola i Mahova-distriktet, när han var liten. Även fattiga bybor kan låta sina barn studera i en statlig skola, eftersom de är gratis. Även Ashoks pappa Shankar.

Men det var länge sedan och nu bodde de alla i Greater Noida, en stad som varken brydde sig om fattiga barn eller statliga skolor.

Ashoks pappa Shankar tjänade 200 rupier om dagen som grovarbetare och hade många att försörja. Han kunde inte göra mycket för att ge utbildning till de av sina barn som nu var små. Greater Noida var ett nytt område planerat för medelklassen, inte för arbetarfamiljer utan fast bostad. De fanns i princip inte där och skulle portförbjudas i hela området, när alla hus var byggda.

De lokala myndigheterna hade redan gjort försök att spärra av Delta Second.

Huvudinfarten bevakades av vakter. En mur hade byggts runt hela området. Det var ett försök att lära fotgängarna att inte längre ta genvägen till Beta Second med busshållplats och affärer och arbetsplatser. Muren innebar en lång omväg för fattigt folk. De som gick till fots och inte åkte bil. Folk rev ner muren tillräckligt mycket för att kunna ta sig fram över högen av nedrasade tegelstenar. Taggtråden flyttade de på så pass mycket att det gick åka den vägen med både cykel och motorcykel, om man hukade sig ner ordentligt. Det gick ett tag, sedan fick de problem igen. Hålet i muren täpptes till på order uppifrån.

#### Skolan i parken

Medelklassen sände sina barn till privatskolor, som ansågs ge bättre undervisning än de statliga skolorna, trots att de statliga skolornas lärare hade mycket högre lön. Det fick jag höra vart jag än kom i norra Indiens hinditalande områden. Statliga gratisskolor med många skolkamrater av låg samhällsklass och kast var ingenting för framåtsträvande medelklassfamiljer.

Den 7 december 2010 mötte jag barnen i Shankars familj vid Omex Connaught Place i bostadsområdet Beta Second. De kom från parken, som ligger bakom detta halvfärdiga jättebygge. "Vi har varit på tuition", ropade de. (Dvs privatundervisning.)

Några vuxna hade börjat undervisa arbetarbarnen i trakten. De flesta barn kom från Beta Second nära parken, men barnen på vår gata, och gatan bredvid, hade genom sina kamrater fått reda på denna spännande plats, där massor av barn satt i rader på gräsmattan och blev undervisade av en madam med bok i handen, nästan som i en riktig skola.

Några timmar senare hade barnen kommit tillbaka till vår tvärgata. Något problem med att ta sig över den stora bilvägen mellan områdena hade de tydligen inte. Farlig trafik med bussar och annat i hög fart på två filer i vardera riktningen och staket med taggtråd och buskar. Inga vuxna följde med.

Några dagar senare hade de på sig gråa tröjor och gråa stickade mössor. Bra, för det hade blivit kallt. Alla barn som var med i parkskolan hade fått de här kläderna. Gratis. Som en slags skoluniform. Enhetligt och prydligt.

Den 18 december gick jag till parken i Beta Two för att få veta mer. Där fanns J.P. Sharma en aktiv äldre man som hjälpte till att hålla ordning på barnen.

"Det finns många barn till arbetarna som bor i området. De går inte i någon skola, fastän de är i skolåldern. Vi är några stycken som vill hjälpa dem. Vi gör det i Guds namn", berättade Sharma.

Det var inte något NGO projekt av den typ som blivit allt vanligare för välfärdsarbete i hela Indien. De var helt enkelt fromma hinduer som sett problemet och ville göra gott för andra.

Området hade en lokal pensionärsförening som skulle ordna firandet på Republikens dag, 26 januari, vid köpcentrumet i Beta Two. Där skulle parkskolans barn vara med. Pojkarna skulle marschera på Republikens dag Det gjorde man ju i riktiga skolor. Därför övade barnen tillsammans med Sharma under några dagar. Så kom den 26 januari och alla barnen från vår tvärgata gick iväg till Beta Two. Även Akha som gick i en riktig skola. Han ville följa med de andra barnen till Beta Two. De var ju hans lekkamrater. De andra protesterade och försökte mota bort honom. "Det här är vårt firande", ropade de. Till slut fick han.

Den här gången var det Akha som inte hade någon uniform. Alla de andra hade sina gråa tröjor och mössor.

Pensionärsföreningen hade satt upp banderoller och byggt en liten scen för tal och underhållning vid gatan intill Beta Seconds affärscentrum. Publiken strömmade till. Vuxna fick sitta på stolar och barnen på en stor röd solkig matta.

Firandet inleddes med barnens marsch till musik och trummor. J.D. Sharma ledde marschen, som gick rätt bra. Sen var det teater. En flicka spelade moder Indien. Shankar var också där och tittade. Barnen fick godis av Sharma, och alla tyckte det var väldigt lyckat.

*

Devkanandan var gift med Shankars äldsta dotter Vimla. Hans pojke hette Gudo och hans flicka Juli. Omkring sex år, tror jag. Båda var snabba till leenden.

Deras pappa Devkanandan var inte lika arbetsam som Shankar och Ashok. Satt ibland hemma vid grinden lite påverkad av alkohol, när de andra var iväg för att jobba. Andra dagar var han aktiv och nykter.

Den 10 augusti 2010 hade Devkanand, Manu Lal och andra från gatan fått jobb vid Labour Chowk och tjänat 200 rupier var. På kvällen mötte jag Devkanandan nära cantinaffären vid vårt block, där han köpt glittriga påsar med chips åt barnen. Var själv berusad liksom dagen innan, men bara lite glad och snurrig, inte mer.

Devkanandan kommer från Hamirpur-distriktet bredvid Mahova. Där har hans familj 15 bigha svart jord (styv lera?). De skall börja odla efter regntiden. Vete och baljväxter som duvärter (arhar, Cajanus cajan). De hyr en traktor för 100 rupier i timmen.

Han åker buss till sin by. Tre bussar och två byten. Det tar sammanlagt 24 timmar.

*

Den 12 januari åkte Bala Din Prajapati och hans fru till sin hemby Jakha i Mahova-distriktet. De skall vara borta i tolv dagar. Deras resa fördröjdes i flera dagar, eftersom byggmästaren de jobbade för i Beta Second inte var anträffbar. Han höll sig undan och gav dem inte den lön de tjänat ihop. Det gick till slut och de for klockan fyra på eftermiddagen. I vanlig tågkupe utan reserverade sittplatser. De kom fram mitt på nästa dag.

Återkommen till Greater Noida sade han att grödan växer, men dåligt. Det är för torrt. Hans familj sådde _arhar_ (duvärter) i början på regntiden, under juni månad. Den grödan skall stå länge på fältet, nästan ett år.

De sådde kikärter ( _chana_ ) efter regntidens slut i månaden _kuar_ (i den hinduiska kalendern, september-oktober, även kallad _ashvin._ ) Då sådde de också vete och _sarson_ (senapsliknande oljeväxt av Brassica-släktet).

*

Den 16 februari 2011 kom Raja Ram och hans fru tillbaka från sin by Bilkhi i en annan del av Mahova-distriktet, där de skördat ärter och kikärter ( _chana_ ). De är klara med skörden, men dåligt väder hade förstört mycket av den mognande grödan. Hård vind och regn.

*

Shankar berättade den 11 februari 2011 att Devkanandans familj flyttat till gamla Delhi. Både hans svärson Devkanandan och hans dotter Vimla hade fått jobb vid en fabrik. De bor och jobbar tillsammans med Devkanandans bröder.

Gudo och Juli bor alltså inne i Delhi. Hoppas de mår bra och får tillfälle att leka.

#### Det sjunkande toalettskeppet

När allt var nytt, och Delta Second endast fanns i vackert färglagda broschyrer med parker, fina hus, leende föräldrar och lekande välklädda barn, verkar ingen ha tänkt på möjligheten att många av dem som under de närmaste årtiondena skulle bo i området kunde vara fattigt folk. Människor som levde ett slumliv, fast på rika människors ödetomter. Utan några som helst bekvämligheter.

I slumområden på andra håll har jag sett mobila toaletter. I södra Delhis utkanter och i västra Indiens kustområden. Vagnar med stora hjul och sex till åtta toaletter i rad. Toaletter som användes i den mån det fanns vatten att göra rent med.

Det stod en sådan toalettvagn också i Delta Second. Mitt på en inhägnad gräsmatta, som var tänkt att bli park. En lång vagn som stått där i månader, kanske i flera år. De två stora gummihjulen längst fram var bortplockade, så vagnen lutade framåt som ett sjunkande skepp på ett grönt gräshav. Toalettbåsen verkade aldrig ha använts. Några var sönderslagna.

Arbetarfamiljerna i området gjorde som i sina hembyar, de uträttade sina behov utomhus. Inte i trånga toalettbås, som dessutom saknade vatten. Helst utanför bostadsområdet bakom den folktomma trafikrondellen i riktning mot Delta Third. Det var ett riktigt äckligt ställe.

tillbaka till början

# C27 Bundelkhand i Uttar Pradesh

### Till Bundelkhand och Bala Dins familj i byn Jakha i mars 2011

Den 3 mars 2011 åkte jag till Mahova-distriktet i delstaten Uttar Pradesh för att hälsa på Bala Dins släktingar i byn Jakha. Jag befann mig i Shivganj i Rajasthan och det blev en lång resa genom två delstater. Först buss från Shivganj till Ajmer och sedan en annan buss från Ajmer till Kotah. Nästa dag en buss från Kota till Jhansi i Uttar Pradesh. Efter en natt på ett hotell i Jhansi fortsatte jag på resans tredje dag till Harpalpur med ännu en buss. Där läste Bala Dins son Pushpendra Prajapati i elfte klass. Med inriktning på naturvetenskap (science) och biologi. Jag bodde under natten på ett övernattningsrum vid den lilla lantliga järnvägsstationen och åt kvällsmat på en _dhaba_. Ett enkelt matställe som lagade roti-bröd, kokta bönor och kokta grönsaker. Nästa morgon kom Pushpendra och hans kusin. Vi såg oss omkring i Harpalpur. Gick till rummet de hyrde och till deras skola, som var stängd.

Mitt på dagen tog vi en fullsatt buss till Panivada (Panwari), en stor by några kilometer från Jakha. Därifrån åkte vi till Jakha med en hyrd jeep. Äntligen framme hälsade jag på Bala Dins många släktingar. De bodde överallt i ett stort hus fullt med spannmålssäckar och annat som hör till bondelivet. Husets inre var mörkt, kvalmigt och inte särskilt rent, men utanför lyste grönskan och luften var skön. Bakom några bambusnår låg en slänt ner mot en vattensamling, där det gick att tvätta sig. Längre bort låg åkerfälten. Det var dit vi gick för toalettbesök. Husen hade givetvis inga toaletter. Alla gick ut till fälten tidigt på morgonen med vattenflaska. Jag också.

Familjen tillhörde krukmakarkasten, _prajapati_. De fem vuxna brödernas pappa var den ende som gjorde lerkrukor. Han hette Shiv Charan. Gammal och med krokig rygg vattnade han också familjens buffelkor i en damm, där folk badade och tvättade kläder. Dit gick hans och bufflarnas dagliga promenad. Sönerna skötte familjens jordbruk, men marken kunde inte föda dem alla. Shiv Charans söner hade blivit för många, och de fick hitta på fler sätt att skaffa pengar. De hette Khub Chand, Om Prakash, Kalak Singh, Ramhet och Bala Din.

Khub Chand vallade får. Om Prakash var murare. Han höll också på med religiösa aktiviteter. Kalak Singh sålde varor till byborna bredvid det skjul, där hans pappa gjorde krukor. I Kalak Singhs lilla affär kunde byborna köpa ett begränsat antal stapelvaror till av staten subventionerade priser.

Ramhet var yngst. Han var home guard vid polisstationen i Panwari. Inte polis men en slags polisvakt. Han bar uniform. "Ramhet följer med fångarna, då de skulle flyttas av någon anledning", berättade Bala Din. "Fångar i bojor och hopbundna med rep."

Bala Din var äldst av bröderna. Han hade arbetat som heltidsbonde, innan han blev byggnadsarbetare i Greater Noida för att förbättra storfamiljens ekonomi.

Bakom familjens hus stod några kor fastbundna med pålar i marken. De tillhörde en rajput-bonde som Shiv Charans krukmakarfamilj hade gamla band med. De hade varit grannar, när Shiv Charans familj bodde längre in i byn. Vid kanten av rajputkastens bostadsområde. "Vi bodde här", sade Bala Dins son Pushpendra, och pekade på en låg svart dörr vid bygatan. Jag anade att de hade bott mycket trångt. När Shiv Charans söner gifte sig växte storfamiljen och de byggde huset de bor i nu. Nära rajput-böndernas åkerfält. Deras egna fält låg långt bort från bebyggelsen.

De vuxna sönernas familjer bodde runt om i det nya huset och på taket. Det var fullt överallt. Räckte huset till för fler barn?

På gårdsplanen bakom huset fanns förutom rajput-bondens kor också en traktor och ett stationärt tröskverk (thresher). Jag trodde de maskinerna också tillhörde rajput-bonden, men Shiv Charans söner berättade att de köpt traktorn tre år tidigare för nästan en halv miljon rupier (485.000 Rs). Tröskverket hade kostat nittio tusen rupier. Sedan hade de sålt sina oxar.

Bala Dins son Pushpendra umgicks med två rajput-familjer, som båda hade gamla men bra hus inne i byn. Med toilett och badrum, tror jag. De var vänliga mot oss och bjöd mig på mat. "Men man måste se upp", sade Pushpendra tyst till mig. "De är rajput. Farligt folk." Hans egen kast hade lägre rang och de förstod att visa det. Men de var inte oberörbara för de högre kasterna.

*

Den 7 mars 2011 for jag vidare till staden Mahova och dagen därpå till Chatarpur där det fanns ett Gandhi ashram, som jag ville besöka. Ett arbetscentrum i Mahatma Gandhis anda. Där pågick ett hälso-möte, där hinduiskt skolade män lärde ut hur man skulle sköta sin kropp för att må bra. Vid ashramet fanns också ett litet jordbruk, där man hade miljövänlig odling av det slag som Gandhi förespråkat.

*

Tio dagar senare var jag åter i Jodhpur, efter att ha gjort ett nytt besök hos Bala Dins släktingar i Jakha, och en lång hemresa med alla bussarna via Kotha och Ajmer.

Efter en vecka i Jodhpur åkte jag runt till för mig välbekanta platser i västra Rajasthan. Chelana, Mount Abu och Shivganj.

Den 6 april 2011 var jag tillbaka i byn Jakha i Mahoba-distriktet, Uttar Pradesh, efter att ha tagit en privat nattbuss från Jaipur till Jhansi. En jobbig genväg. Efter några dagar i Jakha och Chatarpur tog jag tåget från Mahova till Delhi. Det är hett i Delhi i slutet på april. Svårt att vara aktiv. Jag ville komma upp från slätten och andas svalare luft. Mount Abu i västra Rajasthan skulle passa. Där kände jag folk, och där kunde jag studera marvarilitteratur.

### Nästa resa till Bundelkhand

#### Telefonsamtal från byn Jakha våren 2012

Ett år senare ringde Pushpendra och frågade när jag skulle komma. Det var början på april och hela hans släkt hjälptes åt att bärga veteskörden. Först stod han så nära tröskmaskinen med mobilen, att jag knappt hörde vad han sade för allt buller, men jag kände hur tröskdammet virvlade omkring. Bala Din och hans fyra bröder försökte överrösta oljudet genom att ropa högt till varandra. Pushpendra var där, men arbetade inte själv på fältet. Han kom med mat till dem som jobbade. Hans släktingar. Där fanns inga avlönade arbetare, utan de gjorde själva allt grovjobb. Bala Din och hans fru försökte inte få Pushpendra att hjälp till med skörden. Han hade fått skolutbildning och passade inte för arbete i det starka solskenet, verkade hans föräldrar och de andra tycka.

Fälten hade fått vatten från några vattensamlingar varifrån vattnet lyfts upp genom rör med en dieselmotorpump. Vattenhål som låg intill fälten. Det fanns inte så mycket att vattna med.

Pushpendra föreslog att jag skulle göra ett nytt besök i hans hemby. "Då får du se hur skördearbetet går till", sade han.

Inte så lätt att ta sig dit, men jag tänkte försöka.

#### Tågresa till Jaipur

När jag fick samtalet var jag tillsammans med mina vänner i byn Chelana i västra Rajasthan. Därifrån for jag tillsammans med Chalak Dan Ratnu till Kuchera, där han var lärare.

Resan till Jakha långt i öster började klockan sju på morgonen den 3 april 2012, då jag tog bussen från Kuchera till den lantliga järnvägsstationen i Mundwa halvvägs till Nagaur. En liten station intill ett åkerfält och med trevliga stinsar i kontrollrummet. Chalak Dan följde med till tåget. Vi väntade på Intercity Express Bikaner - Jaipur med ankomst kl. 8.22 och avgång 8.24. Fort ombord och farväl till Chalak Dan. Sedan for tåget via Degana - Merta road kl.9.00 - Ren - Gachipura - Makran - Kuchamon - Sambhar Lake - Phulera - Azlapur till Jaipur, där det slutade sin färd.

### Samtal med en universitetsrektor från soparkasten

I Jaipur besökte jag dr Shyamlal i Devinagar. Jag hade lärt känna honom genom Mohan Lal Jod, bankdirektören i Masuria, Jodhpur. De hade varit barndomsvänner i Tilaknagar nära Umaid Mandir mitt i Jodhpur. Området för soparna där min vän Gautam Khandare bodde.

Vi samtalade om soparkastens folk, som i Rajasthan brukar kallas för _harijan_.

"Harijan brukar rösta med Kongresspartiet, men partiet gör inte mycket för dem, eftersom dess politiker vet att människor av den kasten ändå röstar med dem. Inte heller Bharat Janta Party bryr sig om Harijan-kastens folk, eftersom de tror att Harijan ändå röstar med Kongresspartiet", menade Shyamlal.

Han hade varit rektor (vice chancellor) vid Patna Universitetet. På väggen hängde ett stort foto med dr Shyamlal och Bihars chefsminister Nitish Kumar under trevlig samvaro.

"Han är mycket bra", tyckte Shyamlal. "I sin ungdom arbetade både Nitish Kumar och Lalu Prasad Yadav tillsammans med Jay Pee."

Jay Pee är en förkortning av Jayaprakash Narayan som var frihetskämpe tillsammans med Mahatma Gandhi och sedan bhoodan-ledare tillsammans med Vinoba Gandhi. Dessutom hade han varit ledare för socialistpartiet och fått sin akademiska utbildning i Förenta Staterna.

"Harijan har det inte lätt även om de skaffar sig utbildning", sade Shyamlal. "Det finns många med doktorsexamen som inte får jobb. Jag känner dem som gett upp och börjat med soparjobb för att kunna försörja sig", berättade Shyamlal med ett dystert leende.

"Men du är ju själv _harijan_ , och har lyckats bli rektor vid tre universitet", sade jag. (I Jodhpur, Jaipur och Patna.)

"Några klarar av en akademisk karriär, men ett försvinnande fåtal", svarade Shyamlal. Nu var han pensionerad och levde ett stillsamt liv i en villa i Jaipur tillsammans med sin fru. Hon bjöd på te. Sedan for jag med bussen till järnvägsstationen.

( _Harijan_ , dvs bhangi-kasten med sopning och toalettrengöring som sitt traditionella kastyrke.)

### Med tåg till Mahuva

Jag sov i ett övernattningsrum på Jaipurs järnvägsstation och åt i stationens restaurang. Den 5 april 2012 klockan sex på morgonen tog jag tåget från Jaipur till Mahova. Dit kom jag vid sextiden på kvällen. Hela dagen åkte vi förbi åkerfält, där folk jobbade med skörden. Mest vetefält.

Khujarao Express for vidare och jag tog en autoriksha från Mahovas järvägsstation, som ligger några kilometer utanför staden. När vi kommit in till huvudgatan mitt i stan steg jag av vid den blå statyn av furste Ala ridande på elefant och med spjut i handen. Där ligger en ren och prydlig restaurang och jag var hungrig. Tyvärr blev middagen lite improviserad, eftersom en familj hade födelsedagsfest i matsalen för sina barn och många gäster. Ett barnkalas med tjo och tjim och ballonger.

tillbaka till början

###  C28 Tillsammans med byborna i Jakha

Jag tog morgonbussen från Mahova till Panvari. Därifrån åkte jag och Bhushpendra till hans by Jakha. Vi gick till fältet där Bala Dins fru och fyra andra kvinnor skördade vete med skära. Bala Dins svägerskor.

På natten bodde jag mitt i det stora hus, där Bala Dins många släktingar bor.

Det blev morgon och 7 april. Bhushpendra och jag gick runt i byn och kom till _anurag_ -kastens mohalla, där de hade två symaskiner och var skräddare. Vävning var deras kastyrke, men handvävda tyger tillverkades inte längre i Jakha.

På kvällen åkte jag till Prince Hotel i staden Rath för att bo där över natten, eftersom det inte fanns någon toalett hos Bala Dan. Risken att behöva gå ut till fälten i nattmörkret kändes inte bra.

Det tog en halvtimme att åka buss från Rath. Åter i Panvari nästa morgon besökte jag först Pavan Anurags familj, som jag lärt känna genom Nisha, som läste mikrobiologi i Jhansi. De hade två gevär stående klara att användas. Ett i vardagsrummet och ett annat utanför på verandan. "Varför har ni de där?" frågade jag. Svävande svar.

Jag gjorde likadant nästa dygn. Sov i Rath och kom tillbaka med buss tidigt på morgonen. Klockan sju. I byn Panwari hittade jag en liten bod, som gjorde _lassi_ på joghurt. Det fick bli min frukost. Sedan gick jag till fots vägen mellan fälten bort till Bala Dins by Jakha. En promenad på några kilometer.

Vid byns infart träffade jag Rajendra Kumar Anuragi. Vi gick tillsammans mot hans hus, där jag lärde känna hans far Ram Kishun, som var lärare. Hans fru var Pavans faster. Med Ram Kishuns hjälp kom jag fram till att det bodde ungefär 230 familjer i Jakha. De tillhörde drygt femton olika kaster.

Byborna som samlats utanför Ram Kishuns hus under vårt samtal fick ihop till den här listan över byns familjer

10 Brahminer

80 Lodhi rajput, jordbrukare markägare

15 Musalman

4 Yadav, annat namn Gual Ahir, boskapsskötare

5 Prajapat krukmakare

50 Chamar, annat namn Jatav läderarbetare

1 Darji skräddare

1 Bharbhoja ordnar bröllop

2 Teli annat namn Sahu utvinner matolja

4 Sonar guldsmeder

1 Baisya dvs baniya handelsmän

6 Dhobi tvättare

4 Kachi vad är deras kastyrke?

10 Dimar Panihar vattenhämtare

20 Kori, annat namn Anuragi, kastyrke vävare

12 Basor korgmakare som klyver bambu

4 Nai frisörer

Totalt 229 familjer

Det kan ju ha blivit lite missar här och där.

En stor del av byns invånare tillhörde traktens krigarkast. De dominerade byn och kallades _lodhi rajput_.

Tydligen hade 94 familjer inte kommit med i våra beräkningar, för på internet informerar folkräkningen Government of India Population Census 2011 att Jakhas befolkning består av 324 hushåll. Det beror nog på att folkräkningen delar upp storfamiljerna i flera hushåll.

Enligt folkräkningen fanns i Jakha 1953 personer och sex personer per hushåll i genomsnitt. I statistiken hade Bala Din och hans fyra bröder fem hushåll, fast de bodde i samma hus och gjorde det mesta tillsammans. Det var nog antalet spisar som gällde. Så räknade inte byborna jag talade med tillsammans med Ram Kishun Anuragi. För dem tillhörde alla en familj tills de byggde ett nytt hus och flyttade isär.

Således inte så lätt att veta vad antalet familjer i byn betydde för dem. En familj kunde bestå av två till trettio personer och en till fyra generationer.

Folkräkningen år 2011 anger 1953 personer för byn Jakha uppdelade på 1058 män och 895 kvinnor. En så stor skillnad mellan män och kvinnor! Hur kan männen vara så många fler?

*

Anuragi-kasten, byns före detta vävare, hade en del familjer som var väl framme i det moderna samhället. Vissa med intellektuella yrken som lärare, och på håll även släkt med läkare i städerna. Pavans syster Nisha i Panvari ville ju bli läkare, som sin storasyster.

Det fanns anuragi (kori) i Jakha som var mycket fattiga. Som det stillsamma paret i det lilla huset intill Bala Dins storfamilj. Helt utan mark.

*

Krukmakarna var färre, ungefär tio familjer, och hade jordbruk som sin basnäring. Bland andra Bala Din, som jag lärde känna i Greater Noida öster om Delhi. Där bodde han i ett litet _jhuggi_ tält tillsammans med sin fru för att tjäna pengar som byggnadsarbetare.

Till hela sitt väsen fortsatte Bala Din att vara bonde, och visste mer om att odla sockerrör än att bygga hus.

Släktens tonårspojkar höll på att skaffa sig högskoleutbildning och ville skaffa sig andra yrken än sina fäder.

*

En av Bala Dins bröder, Khub Chand Prajapat, vallade om dagarna getter inom en radie av några kilometer från byn. Han hade femton stycken.

Eftersom han gick på stubbåkrar med hård knögglig mark ville han väldigt gärna ha mina skor för att skydda sina fötter. Mina svarta promenadskor som var minst tio år gamla, men fortfarande starka, sedan de fått ett nytt underrede av Somnath, en duktig skomakare i Valsad. Enda problemet var, att den nya sulan gjort skorna tyngre än förut. Jag gav Khub Chand mina skor och använde enbart mina sandaler under resten av resan.

*

Det var hett på dagen och vid elvatiden ville Pushpendras kusin Mulayam gå till dammen och bada. (Snarare plaska.) Han gick i åttonde klass i Harpalpur. Kvinnorna tvättade vid ghat trappan. Punams mamma Radha simmade hundsim.

*

Familjens män och kvinnor jobbade vid en stationär tröskmaskin ute på ett åkerfält. Jag ville gå dit och bad Pushpendra att visa vägen. Vi irrade omkring rätt länge, men hittade dem inte. Till slut vandrade jag till Panvari varifrån jag for till Rath för att sova.

*

Pushpendra gjorde den 25 mars 2012 sitt examensprov för tolfte klass. Sedan väntade han på resultatet, som dröjde. Till slut sade Pushpendra att han fått 75 procent. Ett bra resultat för ett slutprov med naturvetenskap biologisk inriktning. Hoppas det stämmer. Han ville läsa vidare vid college. Bachelor of Science.

Han funderade på att läsa till B.Sc. i Indore, Madhya Pradesh, där hans syster bodde hos sin svärfamilj (sasural). Om möjligt ville han utbilda sig till apotekare (pharmaceutical education) men avgiften var dyr. Billigare med B.Sc. Han levde i en fattig prajapat-familj med bortåt trettio personer som bodde tillsammans. Fem vuxna bröder, deras mamma och pappa, fem svärdöttrar plus ett tjugotal barn. Fyra barn per familj inräknat några döttrar som redan var bortgifta.

Året efter sade Pushpendra på telefon att han läste till Bachelor of Arts vid ett college i Rath. Det blev inte som han tänkt sig. Hans relation till naturvetenskap kom jag inte underfund med, eftersom jag inte lyckades få igång ett enda samtal i något naturvetenskapligt ämne med honom. Under mina resor i Indien lärde blev jag bekant med flera tonåringar , som sade att de vill läsa science, dvs naturvetenskapliga ämnen som fysik, kemi och biologi. Få av dem intresserade sig för naturvetenskapens sätt att resonera. För dem var naturvetenskap ett läroämne med högt prestigevärde. Något som kunde ge bra jobb.

### Besök vid Belatal Khadi Ashram

Nishas bror Pavan Anuragi i byn Panivar var ännu ung, men hade ändå hunnit med att vara ordförande i byrådet. Det var han inte längre, eftersom han inte blev omvald vid senaste byrådsvalet. (Panchayat election.)

Under ett besök hos Pavan och hans familj fick jag veta, att det fanns ett Gandhi Ashram vid byn Belatal nära bussvägen Panvari - Kulpahar - Mahova. Där sålde de _khadi_ , handvävda tyger. Pavan tillhörde ju en kast som av tradition varit vävare, så han höll kontakt med sådan verksamhet.

*

Den 10 april 2012 åkte jag tidigt på morgonen med en statlig landsvägsbuss från Rath till Kulpahar, och därifrån med en privatägd buss till Belatal tio km åt sydväst.

Intill byn låg en höjd, en stor damm och en liten järnvägsstation.

Belatal Khadi Ashram var en stor tvåvåningsbyggnad omgiven av mur, gårdsplan, och några höga skuggande träd. Ett grått gammalt hus som verkade ha varit med om mycket.

En trappa upp i ashramets rymliga lagerlokal satt några riktigt gamla män och räknade tygbuntar. Ett tjugotal män, som jobbade med bokföring och lagerhantering. Där var det långt till taket.

"Belatal Gandhi Ashram har 136 anställda i hela området", berättade de. "Ashramet började 1937 och har sedan dess enbart hållit på med spinneri, väveri och tygförsäljning. Det som kallar _khadi_."

Daulat Prasad Gupta, kassör, visade mig runt. Vi kom till ett rum där vävare arbetade vid sina vävstolar. De var alla män.

"Några vävare arbetar i sina hem", berättade Daulat Prasad. "Vävning är ett gammalt kastyrke. Familjerna fick det svårt, när fabrikerna började konkurrera ut handvävda tyger för hundra år sedan. Det var därför Gandhi ji började propagera för handgjorda kläder. Vårt ashram försöker fortfarande främja den typen av lokal produktion."

"Vävarna och deras kast kallas för Kori. Anuragi är ett annat namn på den kasten. De har behandlats som oberörbara i det traditionella hinduiska samhället. Numera står de med på statens listan över kaster som får särskilt statligt stöd, eftersom de är socialt svaga. Listan över Scheduled Castes, förkortat till SC", sade Daulat Prasad.

Byborna spann bomullstråd på en spinnrock, som kunde spinna flera trådar på en gång. En sådan handdriven maskin kallas för Ambar charka. En effektivisering av det spinnhjul med en enda tråd som Mohandas Gandhi använde.

De som spann var kvinnor som därigenom fick ett bidrag till sina familjers ofta magra försörjning. Ashramets anställda försåg dem med bomull och Ambar _charka_ spinnrockar. De tog emot trådnystan och gav betalt.

Det fanns ett spinnhus bakom gårdsplanen, och där brukade många kvinnor arbeta med var sin Ambar _charka_. Daulat Prasad Gupta följde med mig dit, men huset var låst och tomt. Det var skördetid. Så länge bönderna skördade sin vintergröda fick kvinnorna vid spinneriet bättre betald som daglönearbetare ute på fälten.

*

Belatal Gandhi Ashram var en trygg försäljningskanal för de handvävda tygerna. Till säkra priser. De levererade till många platser i Madhya Pradesh och på annat håll.

"Det finns femtio försäljningsställen ( _khadi bhandhar_ ) som får tyg från Belatal Gandhi Ashram", berättade Daulat Prasad Gupta. "De går bra som tur är. Det är svårt för vävarna att sälja genom de privata handlarna."

Det förvånade mig att ashramet kunde sälja till priser som attraherade köpare. De statliga subsidierna för khadi-tyger togs ju bort på 1990-talet. Den förändringen klarade inte Sarvodaya Ashram i byn Pindval, Valsad-distriktet, så de blev tvungna att köpa garn från en textilfabriker. Det berättade Ganesh, när jag var där två månader tidigare.

*

Belatal Gandhi Ashram sålde också khadityger de köpt från andra håll i Indien. Det fick jag höra från R.N. Mondal från Niram Jam Khadigram, Sondalpur, Burdvan distriktet i delstaten Västbengalen. Han hade kommit för att hämta pengar för en tidigare leverans. Vi satt en lång stund i middagshettan och samtalade i skuggan under ett träd utanför området.

*

På vägen tillbaka till Rath fick bussen punktering. Chauffören lyckades ta bussen till en liten reparationsbod vid vägkanten, där de lagade punkteringen och fyllde däcket med luft. Mitt ute på vischan. Sedan åkte vi vidare.

#### Bråda dagar på spannmålsmarknaden

I Rath fanns en stor spannmålsmarknad, dit bönderna i början av april for med sina traktor-släp lastade med vete och andra grödor. Både dag och natt. Små matserveringar hade öppnat på marknadsområdet för dem som skulle nattvaka. Uppe på lastvagnarna satt och stod många män, som väntade på att få sälja. "Vi skall sitta vid vår last hela natten", berättade några av dem.

tillbaka till början

###  C29 Miljöprojektresa från Chatarpur Gandhi Ashram

#### Vänner vid Chatarpur Gandhi Ashram

Den 11 april 2012 for jag med roadways buss (Uttar Pradesh Transport Corporation) från Rath till Harpalpur. Vid en vägkorsning långt utanför stan bytte jag till en privat buss, som gick till Chatarpur via Naugav. Naugav betyder nio byar, och där hade engelsmännen haft ett centrum. En militärförläggning tror jag.

Längs den vägen var det nog riktig vildmark förr i världen. Fortfarande en hel del skog.

Vi var på väg in i den del av Bundelkhand som ligger i delstaten Madhya Pradesh. Lika fattigt och kargt som resten av Bundelkhand.

*

Vid Gandhi Ashram kände jag flera personer. Ravi Shukla från Gorakhpur och Arji, en äldre Gandhi-arbetare. Även en ung kvinna, Damjanti, gift med Sanjay Bhai, som var sekreterare för Chatarpur Gandhi Ashram.

Damjanti och Sanjay Bhai hade träffats vid Narmada kampanjen ( _andolan_ ) mot dammbygget. De gifte sig efter att ha bott en tid i Wardha, Maharashtra. Där hade gandhirörelsen några väl etablerade aktiviteter.

*

När jag kom den här gången fann jag Arji och Ravi på ett fält bakom ashramet. De satt på var sin stol och övervakade några arbetare som byggde en mur runt ett fält på två hektar. Det ägdes av Gandhi Smarak Nidhi, New Delhi, liksom hela Chatarpur Gandhi Ashram. Muren behövdes, för att hålla oönskade djur borta från fältet, och för att hindra obehöriga att bygga hus där. I ett hörn hade nyligen ett svartbygge tagits bort. En affär.

Intill ashram och fält fanns stora gråvita palatsbyggnader med ålderdomlig arkitektur. De hade byggts av traktens _raja_ under feodaltiden. Antagligen fick Gandhi Smarak Nidhi sin mark därifrån på 1950-talet, efter feodalstyrets slut. Arji visste inte säkert.

#### Resa med en gandhiinspirerad miljöforskare

Några hundra meter bakom fältet där Arji och Ravi övervakade arbetet från var sin stol, fanns ett nybyggt område som kallades Suncity. Husen var målade i ljusa färger och såg mycket fräscha ut i den rätt nerslitna omgivningen. I ett av husen bodde dr Bharatendu Prakash, som hade en liten byutvecklingsorganisation kallad Bundelkhand Resource Institute. Han var ungeför sjuttio år och ännu aktiv.

Bharatendu Prakash var PhD i chemistry från Allahabad universitetet och hade jobbat vid IIT i Kanpur (Indian Institute of Technology). Han har skrivit en bok om Bundelkhand, dess naturresurser och ekologi.

På morgonen 14 april åkte jag med Bharatendu Prakash i hans bil på en tredagarstur till byar i Hamirpur-distriktet och Banda-distriktet längre österut i södra Uttar Pradesh.

Först hade jag tidig frukost med Sanjay Bhai, hans fru, Ravi, Arji och en man som heter Suresh Chand Sarvodaya. Han bodde i byn Supada, Mahova-distriktet, Uttar Pradesh. Han var 61 år och hade suttit 21 år i fängelse för mord.

"I ungdomen hade jag Bhagat Singh och Subash Chandra Bose som hjältar, och trodde på våld som rätt väg att nå social rättvisa", berättade Suresh Chand. "Jag ville bli som Robin Hood. Ta från de rika och ge till de fattiga. I fängelset läste jag vad Mahatma Gandhi hade skrivit och blev fredlig. Jag kom med i sarvodaya-rörelsen och tog själv namnet Sarvodaya."

Suresh följde med i bilen till Mahova, där vi lämnade av honom vid järnvägsstationen.

#### Fruktodlingen i byn Cheri Basayak

Från Mahova begav vi oss till byn Cheri Basayak i Hamirpurdistriktet, Uttar Pradesh. Vi skulle hälsa på en bonde som höll på att anlägga en fruktodling. Bondens son var IIT ingenjör bosatt i Europa. Han ville att Bharatendu Prakash skulle lära hans pappa och andra bönder i trakten ekologiskt miljöanpassat jordbruk (organic farming).

Till byn Cheri Basayak gick en grusväg på tre kilometer från den stora asfalterade bussvägen. Bharendu och jag bodde över natten vid bondens nybyggda farmbyggnad. Själv bodde han med sin familj inne i byn. Nästa morgon gick jag runt på bygatorna tillsammans med bonden som var ingenjörens pappa. Han var brahmin liksom Bharatendu.

Byn var inte särskilt ren. Gamla hus och gränder med kospillning och leriga vattenpölar. Vi stannade här och där för att hälsa på folk. Runt om stod oxkärror med stora järnhjul. "En oxkärra kostar femtio tusen rupier", berättade männen som gjorde oss sällskap. Mycket pengar för en enkel bybo.

Vi tittade på handpumparna. "Det finns trettio stycken", sade mina följeslagare.

"I vår by bor ett hundra familjer, och det finns 1150 personer som har rösträtt i de allmänna valen", berättade de. De flesta bodde nog tillsammans i stora grupper som sträckte sig över många generationer.

*

Ravis familj ägde tio hektar en bit från bebyggelsen, och där hade de sin fruktodling. Marken var karg och ojämn, och passade bättre för droppbevattnade fruktträd än spannmålsodling. "Vi har bättre mark på annat håll, och där har vi vanlig växtodling. Den här steniga marken har vi haft svårt att utnyttja, men min son fick idén med fruktträd, och den prövar vi nu", sade pappan.

*

På de inhägnade ägorna vid fruktträdgården hade de byggt ett nytt luftigt bostadshus och i dess närhet lagerbyggnader och garage. Intill huset stod skrivet med hindiskrift -

Bharat Uday Karmyogi Ashram,

Cheri Basayak, Hamirpur

Det kanske kan översättas så här -

Utvecklingscentrum för konstruktivt arbete i Indien, Cheri Basayak by, Hamirpur

Ett namn vars sanskritord antyder att det är _puni_ (en god gärning som belöner sig i nästa liv) att skapa denna resursstarka fruktodling.

*

Bharat (Indien) Uday (höjande, upplyftande) Karma (goda gärningar genom praktiskt arbete) Yogi (utövande person) Ashram (hem för aktiv religionsutövning)

*

Vid farmen fanns en brunn som borrats till ett djup av 83 meter (250 feet).

De kunde bevattna bevattna one acre (0.4 ha) under fyra timmar. Sen måste brunnen återhämta sig, tror jag de sa.

Droppbevattningsanläggningen för fruktträden användes bland annat för apelsinträden (mausmi), som skulle ge frukt från november till mars. De hade också planterat poppelträd. Kanske för att få snabbväxande virke. Men vattenkrävande. Passar det här? I garaget stod en stor ny traktor.

Ingenjören hette Ravi. Hans pappa verkade känna sig mer hemma inne i byn än på sin nya fruktfarm. Tanken med organiskt växtodling och en resurssnål odlingsteknik hade nog inte slagit rot hos honom, att döma av samtal och agerande. Ravi hade bett Bharatendu, att upplysa föräldrarna om fördelarna med moderna miljövänliga odlingsmetoder. Han tänkte sig nog, att hans pappas odlingar skulle kunna ge ny kunskap till andra bönder. Idéer om hur de bättre skulle kunna använda sina åkerfält.

#### Rådgivningsmöte för traktens bönder

Lakshmi Bhai, en man från trakten, hade hjälpt Bharatendu att samla ihop bönderna till ett möte i grannbyn. Vid ett litet tempel nära bussvägen. Där hade han låtit resa ett tält som möteslokal. Därinne stod många stolar, när vi kom dit.

Att hyra tält tyckte Bharatendu var en onödig utgift. Han satte sig med byborna på en upphöjd plattform framför templet. De var ju inte fler än att de fick plats där.

Mötet öppnades och Bharatendu satte på sin bandspelare.

"Syftet med det här mötet är att vi tillsammans skall komma på bättre odlingsmetoder, så att fler kan försörja sig i sin hemtrakt. Då slipper ni flytta till storstäder långt borta", förklarade Bharatendu.

Bönderna skrev namn och ålder i Bharatendus skrivbok. Några ungdomar var också med. Två pojkar var kroppsarbetare ( _majdur_ ) i Rohini, Delhi. Rikets huvudstad.

Bharatendu talade om behovet av miljövänliga odlingsmetoder. Jordbruk som tar hänsyn till hela det ekologiska systemet. Organisk växtodling (organic farming) och nästan plöjningsfri odling.

Han varnade bönderna för djupplöjning med hjälp av stora traktorer. "Att använda tallriksharv och vändplog är som att skära på sin hud med kniv. Att ta bort alla självsådda växter är som att ryck bort allt hår på kroppen. Marken är vår moder, den som fött oss och som föder oss", sade Bharatendu. "Skulle vi behandla vår egen mamma på det viset?" frågade han.

Bharatendu hade en liten digital bandspelare. I den fick var och en berätta om sina odlingsproblem. Det gick trögt, eftersom de var oförberedda.

Därefter gav Bharatendu sina odlingsråd. "Marken är sjuk, eftersom ni har tagit bort träden. Då träden fäller blad blir det jord på marken. Därför är träden viktiga för att få bra jord. Nu finns det inte heller någon vegetation, som kan hålla kvar regnvattnet," förklarade Bharatendu.

"Hur får man en frisk jord, som kan ge friska grödor? Genom att plantera träd och ha boskap. Men det skall vara vanliga kor, inte buffelkor."

"Våra vanlig inhemska zebukor ger inte så mycket mjölk, men det gör inget. Kornas mjölk är för kalvarna, inte för människorna. Kornas bidrag är att ge dynga (gobar) och urin ( _mal mutra_ ), som behövs till komposten. Ni skall göra kompost och odla med den, då blir jorden frisk och näringsrik", rådde Bharatendu.

Han föreslog att de skulle ordna ett nytt möte med tre rådgivare i organisk växtodling, och sedan hålla regelbundet återkommande möten. De närvarande fick broschyrer på hindi om organiskt jordbruk, som de ivrigt tog emot.

"Tacka nej till hjälp från statsanställda jordbrukskonsulenter, för de ger råd som är bra för de kommersiella företagen, men inte för bönderna", betonade Bharatendu.

Mötet upplöstes. De församlade bönderna såg nöjda ut och verkade se fram emot fortsatta kontakter.

#### Bharatendus hemby i Banda-distriktet

Efter besöket vid Cheri Basayak åkte vi till Banda distriktet och bodde en natt i Bharatendus hemby Terhi Mafi, som under feodaltiden var säte för traktens godsägare (zamindar). De var Bharatendus förfäder. Denna brahminsläkt hade under moghulkejsaren Akbars tid år 1568 blivit förlänad ett stor område omfattande 168 byar varav 13 var mafi byar. Det innebar att zamindar, den feodala godsägaren, inte behövde ge arrende ( _lagan_ ) till regeringen i Agra eller Delhi för dessa 13 byar, utan kunde behålla all från bönderna insamlad skatt själv. För de andra 149 byarna under hans kontroll skulle han betala arrende, _lagan_ , till kejsaren i Delhi.

Bynamnet var tydligen från början Terhi. Mafi betyder ursäktad, dvs byfursten var ursäktad, för att han inte betalade skatt från sin by Terhi.

*

Terhi Mafi låg 25 km från staden Banda. Där träffade vi en nära släkting till Bharatendu som heter Amrij Kumar. Han leder ett litet NGO som kallas Gram Unmesh Sansthan, Banda. Med bland annat ett getprojekt.

Vid Bharatendus stora föräldrahem i Terhi Mafi träffade jag Prem Narayan Misra, en annan släkting till Bharatendu. Han bodde i Sahdol i Madhya Pradesh, där han och några till hade en från staten fristående byutvecklingsorganisation (NGO) vars mål var att lära bönder organiskt jordbruk. 500 bönder med sammanlagt 200 hektar, dvs mindre än en halv hektar vardera.

Intressant att så många i Bharatendus zamindarsläkt verkar hålla på med byutveckling i liten skala. Organisk växtodling för små bönder (organic farming) och uppfödning av getter. Bharatendu och de andra hade ju bra utbildning och skulle kunna ha mer konventionella kontorsjobb. Är det ett tecken på att de nått en intellektuell mognad ovanför kampen om pengar och behovet att visa sig rik? I motsats till den delen av den indiska medelklassen vars familjer, släkter och kaster tävlar om vem som ser rikast ut. Som ger sig hän åt ohämmad ostentativ konsumtion så mycket det bara går.

#### Åter i Chatarpur

Vi åkte tillbaka i den av Bharatendu hyrda bilen med chaufför. Längs vägen från Mahova till Chatarpur passerade vi odlingar av _pan_. (Betelbladet till det lilla gröna paketet med arecanöten och släckt kalk.)

"Den här trakten är känd för sina panodlingar", berättade Bharatendu.

Vi såg en och en halv meter höga ställningar som höll upp slingerrankorna med betelblad. På håll såg det ut som långa rader av skjul ( _jhuggi_ ) med tak för att ge skugga och väggar med dörrar. Var dessa väggar gjorda av gräs eller palmblad?

"Själva nöten kommer från Kerala. Arekanöten som kallas _supari_. Areka-palmen finns också på många andra håll i regnrika delar av Indien och vidare österut ända till Ostasien", berättade Bharatendu.

*

Den 18 april 2012. Samtal med Mohan som sköter korna (goshala) vid Chatarpur Gandhi Ashram. Där finns femton zebukor varav två ger mjölk. En till två liter per ko två gånger om dagen. Inte mycket. Cirka sex liter per dag. Det bor ju många vid organisationens område och alla vill ha mjölk till teet. Jag gick till en restaurang och åt min yoghurt ( _dahi_ ) där. Lite förstärkning behövdes till ashramkökets vegetabiliska kost, som i stort sett bestod av _roti_ -bröd, _dal_ (bönvälling), och grönsaker, både kokta och råa.

Gandhi Ashram följde kanske Bharatendus råd till bönderna i Cheri Basayak, att ha kor för att få gödsel till komposten och låta kalvarna få mjölken.

tillbaka till början

###  C30 Besök vid byn Varrohi

I ett rum vid Chatarpur Gandhi Ashram bodde Shivam Singh, B.Sc 2nd year student. Han studerade således naturvetenskap vid sin högskola.

Hans hemby hette Varrohi och låg i Madhya Pradesh mellan Chatarpur och Khujrahaho. Hans rajputsläkt hade styrt över Chatarpur för länge sedan. Före den furstefamilj som regerade i Chatarpur fram till feodaltidens slut omkring 1950.

Shivams pappa hette Pushpendra Pratap Singh och var advokat. Familjens hus låg vid bussvägen i utkanten av byn, och med öppna fält framför huset. Deras hus kallades Kothi som betyder lagerlokal, och förr var en arbetsplats vid den stora farm som Pushpendras pappa skötte härifrån. "Huset byggdes 1902", sade Pushpendra. Det syntes, för väggarna var murade med små platta tegelstenar som användes förr.

Här hade bott ett hundratal arbetare. Pushpendras far var en hög tjänsteman inom den brittiska administrationen och hade en stor bostad på annat håll. "Den gick vid arvsskiftet till andra släktingar", sade Pushpendra. Han fick den här lokalen, som han inrett till ett hem. På baksidan fanns en stor öppen plats för familjens tretton kor. Några gav mjölk och resten var i sin. Det var en mycket smutsig och illa skött djurgård med komockor överallt, som ingen tog bort. Bakom gårdsplanen var toalett och badrum, och dit var svårt att komma utan att trampa på något olämpligt ställe, särskilt nattetid, då det var mörkt.

"Vi har en anställd som sköter korna, men han har haft ledigt i en månad", sade Pushpendra.

Ingen i familjen ville visst göra grovjobbet i hans ställe. Mocka koskit var ingenting för dem.

Samma sak som vid Chatarpur busstation, där till synes herrelösa kor gick omkring i full frihet och sket överallt. Det var lång kö fram till biljettluckan och vid slutet av kön låg en stor kospillning, när jag var där. Det var lätt att trampa på den av misstag under försöken att behålla sin plats i kön. En kommunalanställd renhållningsarbetare sopade bort torrt skräp från golvet med en stor kvast, men han lät komockan vara. "Det är inte mitt jobb att ta bort sånt", svarade han.

Tydligen inte någon annans heller.

*

Jag frågade Pushpendra Singh och andra hur många som bodde i Varrohi och vilka kasterna var. Mellan 1200 och 1300 personer, var deras uppskattning. Ungefär hundra familjer med tio till femton personer i varje familj. Där fanns 554 röstberättigade (matdan), dvs personer som uppnått 18 års ålder, och ungefär sju hundra barn.

Antal personer per kast, enligt byborna jag talade med längs bussvägen:

300 _ahirvar_ De höll på med djurskötsel, åtminstone enligt kasttraditionen.

250 prajapati Med krukmakari som kastyrke.

50 patel Jordbrukare.

100 yadav Mjölkbönder

50 mali, även kallade kushvaha. De var grönsaksodlare

50 dhobi vars traditionella kastarbete var att tvätta kläder

*

Det blir 800 personer. En del kaster är inte med. Som kurmi, en bondekast som hade sina hus några hundra meter bort bakom öppna fält längs bussvägen. De var upptagna med bröllopsfirande, så dem träffade jag inte.

Byborna vid bussvägen nämnde inte heller de högre kasterna. Varken Pushpendra Singhs rajputkast eller brahminer eller baniya.

I Varrohi bodde tydligen mest folk av vanliga kaster mitt på kastskalan.

*

Bredvid Pushpendra Singhs hus vid landsvägen bodde Halkai Ahirvar, som arbetade vid ett tegelbruk. Hans son hade dött av trolldom ( _jadu tona_ ). Av vems svartkonster vet de inte. De var tre vuxna bröder som bodde tillsammans och hade sexton personer i sin storfamilj. Suban var Halkais bror. Kanske också Bhagirath, 26 år, som hade en lätt motorcykel. Halkais svägerska var vid handpumpen på andra sidan vägen. Med sig hade hon sina barn. En på sex månader och de andra fyra, sex och tio år. Bakom handpumpen hade familjen ett åkerfält på ett hektar, där de nyligen skördat vete. För det mesta arbetade de hos bönder med mer jord. Kroppsarbete som gav ett hundra rupier om dagen.

Husdjursskötsel var deras traditionella kastyrke. Ändå hade de inte så många djur. Det fanns väl inte tillräckligt med betesmark.

*

En vän till Pushpendra Singh skjutsade mig på sin motorcykel till några fält vid en gropig grusväg några kilometer bort. Där odlade några _ahirvar_ och en bonde av kasten _kushvaha_. (mali, grönsaksodlare). Alla hade små fält.

En patel familj (jordbrukarkast) hade köpt fyra hektar åkermark för pengar de fått som ersättning för den mark de förlorat vid ett dammbygge. Patriya-dammen. De blev förflyttade för två tre år sedan. Bevattningskanalerna från den dammen gick tyvärr åt annat håll. En kanal rann fram på andra sidan av det berg, som familjen Patel bor intill. För att få vatten till sina fält hade de grävt en brunn.

I närheten bodde också Gyani Yadav. Han hade ett hektar. Fyra personer jobbade på fältet under vårt besök. Där växte pepparmint.

"Vi skall sälja pepparminten till en oljehandlare (teli licensee) i Maharajpur. Han betalar 1500 rupier per liter olja", berättade de.

De odlade pepparmint under den heta årstiden som zaid gröda. Under en och en halv månad.

Vattenyta i den öppna brunnen låg på femton meters djup. De hade borrat ner till trettio meter.

*

Vi träffade Sarman Kushvaha, en av tre bröder som har nästan tre hektar tillsammans och en öppen grävd brunn. De odlar vete, men det är ont om vatten så de kan bara vattna tre gånger. Vattnet i brunnen tar slut på en halvtimme. Sen får de vänta en timme tills vattnet runnit till igen.

Sarman deltog i Nareg, den statliga sysselsättningsgarantin som ger 100 rupier per dag i 100 dagar per år. "Vi planterar träd utefter vägen. Av hundra träd är det bara tre fyra stycken som klarar sig. Resten dör", sade Sarman.

*

Drip irrigation för att odla fruktträd vore nog bra. Stora statliga subventioner.

"Men man måste betala mutor. Fem hundra rupier", sade bönderna jag talade med.

*

Bejnath Yadav hade fält i närheten. De var två bröder med tillsammans två hektar.

*

Alla jag talade med hade små ägor. En hektar eller mindre per bonde. De behövde andra jobb också. Sarman brände tegel.

*

Längs landsvägen åt andra hållet besökte vi en prajapati familj i grannbyn Mankari. Damru Lal Prajapati och hans tre vuxna söner. De hade tillsammans 1,75 hektar i pappans namn.

"Bönderna har börjat odla pepparmint, eftersom det har ett bra marknadspris", sade Damru.

*

Den 19 april på morgonen såg vi hur Halkai Ahirvars familj jobbade med att ta hem veteskörden från sitt fält på ett hektar. Fältet och tröskplatsen låg nära bussvägen och hemmet, så de tog en säck i taget på cykel.

Bussen stannade vid ett banyan träd ( _bar, bargad, Ficus benghalensis_ ) nära Halkais hem. I april är det varmt och torrt och många av trädets grova blad har ramlat på marken över en stor yta, för trädet är högt och har långa tjocka grenar. De breda bladen multnar och bildar förna. Det behövs fler träd och löv för kompost och jordmånsbildning, som Bharatendu sade på vår resa i Hamirpur-distriktet. Bland de dammiga träden med gamla blad fanns ett som lyste ljusgrönt bakom huset. I full färd med att byta dräkt på sin krona.

Längs grusvägen med planterade träd fanns några ännu halvvuxna _chevla_ träd, som hade fått sina grenar stympade. "Vem har huggit på så små träd?" frågade jag. Bara en käpp rakt upp fanns kvar.

"Några som behövde bränsle till sin spis", trodde Pushpendras son Shivam Singh. Vi stod vid busshållplatsen och skulle tillbaka till Chatarpur.

tillbaka till början

###  C31 Organisk odling vid Chatarpur Gandhi Ashram

Åter i Chatarpur talade jag med Sanjay Bhai om mina upplevelser i byn Varrohi. Han tyckte inte man skulle odla pepparmint under den heta årstiden. Som _zaid_ gröda. "Pepparmint tar för mycket vatten", sade han. "Det är en kommersiell gröda för kortsiktig vinst."

De tre odlingssäsongernas grödor kallas traditionellt kharif (regntidens grödor), rabi (vintergrödor), zaid (varma torra årstidens grödor)

Ravi och Sanjay visade mig bilder på samodlingsgrödor vid Gandhi Ashram i Chatarpur under regntiden ( _chaumasi_ intercrop). _Jowar, mung, arhar, til, tuar_ sådda i olika rader. De sådde med oxar och träplog med tratt. Med två trattar. Utsäde hälldes i den ena. Småbönderna utanför Banswara använde två trattar, en för utsädet och den andra för DAP handelsgödsel.

*

Sanjay berättade hur de gjorde komposthögar på fälten.

"Nederst i högen lägger vi ett lager av _bar_ blad, sedan ett tunt lager av kogödsel ( _gobar_ ). Vi strilar på med näringsrikt vatten. Sådant vatten får vi genom att hämta hinkar med urin och vatten från _goshala_ (boskapsskjulet), och tillsätta upplöst _gur_ (klumpar av inkokt sockerrörssaft). Därefter ett nytt lager med torra bar-trädsblad och annan växtmassa. Till slut ett nytt tunt lager med kodynga, som vi skvätter utspädd urin över."

De täckte högen med ett lager jord. För att ge hård skorpa som hindrar avdunstningen, antar jag.

"Det blir en miljö där daggmaskar trivs och uppförökar sig", sade Sanjay.

Gramin Vikas Trust vid byn Saliya Dungri nära Bansvara köpte tillsats av daggmaskar i paket. Hur gjorde Gandhi Ashram i Chatarpur? Jag tror inte de köpte några daggmaskar.

"Det är viktigt att plantera banyanträd ( _bar_ ), för de fäller många stora blad. De ger rikligt med humus, när de multnar", sade Sanjay Bhai.

Hoppas de visar bilderna på mixed cropping, intercropping och organic manure composting för bönder i byarna. Kanske bildvisning med hjälp av laptop och storskärm för grupper av tjugo tjugofem bönder. Ungefär som vid Bharatendus möte med bönder i byn Cheri Basayak i Hamirpur-distriktet, Bundelkhand.

*

Det går att hitta en hel del information om organiskt jordbruk i Indien på internet via Google. Men hur tillgänglig är den för bönder som inte vet så mycket om elektronisk teknik? Det är en stor utmaning att föra över kunskapen hos ett begränsat antal välinformerade personer till miljontals bybor med små resurser och liten erfarenhet av modern teknik. Vuxna bönder får nog mer och mer hjälp av familjens ungdomar som roar sig på internet med hjälp av sina mobiltelefoner. Ungdomarna lär sig en teknik som kan vara till nytta också för att skaffa nya kunskaper i växtodling. Även i fattiga familjer.

#### Mot Bihar för att lära känna gandhiinspirerat välfärdsarbete

Sanjay hade just gjort en resa till västra Champaran i Bihar, där han varit i kontakt med personer som hjälper bönderna att utveckla så kallat organiskt jordbruk. Bland annat en stins i Narkatiaganj, som på sin fritid leder gandhiinspirerat välfärdsarbete. Sanjay Bhai föreslog att jag skulle åka dit, och han kontaktade stinsen. Jag for via Rath och Gorakhpur.

### På resa från Chatarpur till Rath

Den 20 april 2012 åkte jag privatbuss från Chatarpur till Mahova. Madhya Pradesh har tyvärr inga statliga roadwaysbussar. De bar sig inte, har jag fått höra. I privatbussarna finns det sämre plats och de går inte efter tidtabell, utan när de har proppats fulla. Jag kom när bussen ännu var rätt tom och fick fönsterplats och biljett med sittplatsnummer. På de tre sätena framför mig satt en flick i tioårsåldern med sin mamma och pappa. Bussen fylldes och de som fick stå tyckte att flickan skulle sätta sig i mammans knä, men pappan visade sina biljetter och sa att de hade betalat för numrerade platser. Få personer verkade var bekanta med såna regler. En kvinna vädjade upprepade gånger till dem att sätta flickan i knäet och till slut gav de med sig och kvinnan sjönk nöjd ner på den lediga platsen. Efter någon hållplats steg det på en polisofficer med en stor stjärna på axelklaffarna. Det fanns ingen plats ledig, så han fick stå. Han såg sig omkring och hans blickar föll på kvinnan, som nyss fått flickans plats. En sliten kvinna i fattigfolkskläder. Han stod och hon satt. När jag tittade dit igen en stund senare var det han som satt och hon som stod. Jag frågade honom, varför han hade tagit hennes plats. Först reagerade han inte alls. Till slut sa han, att hon snart skulle gå av. Hon gick inte alls av utan stod och hängde i den krängande bussen nästan en timme till. En polisman till allmänhetens tjänst? Kvinnornas beskyddare? Sen gav han order till mig att resa på mig och ge min plats till henne. Det kunde jag inte, för jag satt längst in vid fönstret. Bussen var proppfull och jag hade mitt bagage under sätet.

Vid Mahova busstation stod en buss till Rath klar att gå. Jag kom in med bagaget och fick en av de få lediga stolarna. Bredvid mig satt en gammal man som haft tjänst i armén. Flyttat runt i Indien som soldat. Hans släkt var bönder och klar med veteskörden, men väntade med att sälja tills priset blev lite bättre. Just då var det stort utbud på spannmålsmarknaden i Rath.

"Hushållning med vatten (water conservation) är viktigt för jordbruket men fungerar dåligt", sade mannen. En damm i trakten byggd under engelsk tid hade slammat igen (silted). Myndigheterna byggde nu en ny damm nedanför, som ersättning för den igenslammade.

"Stenen in Bundelkhand är bra som byggnadsmaterial", sade mannen, pensionerad från armén. "Det är därför det finns så många stenbrott med hård granit, som contractors fått rätt att exploatera. Mycket sten forslas bort från Bundelkhand som singel och liknande. Stenbrotten urholkar bergen som sticker upp ur slätten här och var", fortsatte han.

Det hade jag och Bharatendu sett när vi åkte från Banda till Mahova. På en riksväg (highway) helt sönderkörd av tunga lastbilar lastade med granitblock. Det kändes som att åka på en tvättbräda, trots att vägen nyligen hade asfalterats.

I bussen till Rath fick jag anledning att lyda polismannens order i den förra bussen. Han som sagt att jag skulle ge ifrån mig min sittplats. Jag gav den till en mamma, som stod framför mig i trängseln med ett litet barn på armen.

I Rath tog jag in på Prince Hotel, där jag bott några dagar tidigare. Jag packade upp och la mina saker på sängen. Sen la jag ner den ena saken efter den andra igen. Var är min Asus laptop för Windows 7, min Seagate Backup och sladd plus mus? Borta! Hur var det möjligt? Hade någon tagit sakerna på mitt rum när jag var ute i korridoren och talade med personalen en mycket kort stund? Eller i bussen? Jag hade varit trött och tappat bevakningsreflexerna, det var tydligt. Det mesta kunde jag sedan återställa med hjälp av min andra lilla laptop hos Durga Dans familj i Chelana och material på olika platser i Sverige. Mycket extra arbete och oro för att sådant jag skrivit ihop varit förgäves. Hoppas jag lärt mig en läxa. Prince Hotel bör jag nog undvika i fortsättningen.

tillbaka till början

# C32 Champaran i Bihar

## Till Narkatiaganj i västra Champaran, Bihar

Lördagen den 21 april tog jag en tidig morgonbuss från Rath till Kanpur. Vi kom fram på eftermiddagen. Nära den parkerade bussen stod en annan buss, och den skulle gå till Gorakhpur omgående. Det fanns gott om sittplatser. Det var bara att stiga på och stuva in min nu något lättare långa tygväska under sätet och uträtta det nödvändigaste i all hast. Jag hade mineralvatten, bananer och skorpor och det fick jag fortsätta att leva på, tills bussen på kvällen kommit fram till Gorakhpur.

Där tog jag en autoriksha till ett hotell framför järnvägsstationen. Fullt. Efter idogt letande hittade jag ett rent hotell med ett ledigt rum. Hela området vimlade av unga män, som skulle göra intervju för några lediga statliga jobb. Tusentals sökande. Många också på restaurangen, där jag till slut kunde äta mig mätt.

Jag köpte tågbiljett till Narkatiaganj järnvägsstation i nordvästra Bihar nära gränsen till Nepal. Tåget gick tidigt nästa morgon, och det fanns sittplats i general coach, dvs en vagn utan reserverade sittplatser. Någon annan biljett gick inte att köpa. Tåget for förbi blöta åkerfält och vattensamlingar som blänkte i morgonsolen. Sedan rulllade tåget över den breda Gandakfloden in i Champaran-distriktets täta skogar. Vegetationen glesnade, åkerfält och människor började synas. Tåget kom till staden Bagaha och fortsatte mellan fälten bort mot Narkatiaganj, där Satrugna Jha var en av fyra stinsar (assistant station master). Jag träffade honom vid stinsrummet, där de hade apparaterna för tågtrafikens övervakning. Efter en tids väntan gick vi hem till honom. Där skulle jag bo under natten.

tillbaka till början

###  C33 Välfärdsarbete i Mohandas Gandhis anda i nordvästra Bihar

På kvällen besökte vi Sarvodaya Ashram i utkanten av Narkatiaganj intill en fördämningsvall. Där bodde tre män, som alla hade svåra handikapp. En var utan ett ben, en annan hade haft spetälska (leprosy), som deformerat hans händer. För två år sedan hade den här platsen förstörts av en svår översvämning under regntiden. Fram till dess var här ett utvecklingscentrum med skola, fruktträdsplantering och en _goshala_ med mjölkkor. Förut tretton kor, nu inga kor kvar, och huset där korna hade bott var delvis raserat. Barnen i skolan hade varit nära att drunkna, men kunde räddas.

Kvar fanns fruktträden. _Am_ (mango), _amrud, ambla_ och _chiku_.

Det var stinsen Satrugan Jha som ledde verksamheten vid sidan av sitt jobb på järnvägsstationen. En driftig organisatör som gillade Gandhis och Vinobas ideal och brukade använda slagordet _Jai jagat_ i stället för det mer vanliga _Jai hind_. (Seger åt världen, respektive Seger åt Indien.)

Satrugna Jha ville fortsätta sitt välfärdsarbete i Narkatiaganj, men undrade om platsen för hans ashram var den rätta. Tydligen inte tillräckligt skyddad från regntidens stormfloder.

tillbaka till början

#### C34 Musaharskolan i byn Changurahi Banjaria

Därifrån åkte vi i skymningen ut på landsbygden. Satrugna hade motorcykel, och vi åkte kanske två mil till byn Changurahi Banjaria nära Ramnagav. Där bodde flera hundra familjer av kasten _musahar_. De var ett fattigt vildmarksfolk som levt på att fånga småvilt. I synnerhet var de kända för att äta _mus,_ en stor råtta som grävde gångar på åkerfälten.

De var jordlösa arbetare som försörjde sig andras gårdar och på fabriker. Narkatiaganj var ett sockerörsodlande område och det fanns en sockerfabrik några kilometer bort. Där arbetade många _musahar_. Bland annat Nandanlal som vi pratade med en stund. Hans släktnamn, gotra, var Majhmi, om jag hörde rätt. Enligt honom fanns det 300 musahar familjer i byn Changurahi Banjaria. Deras bostadsområde var ytterst fattigt. Kläderna, husen, allt vittnade om nöd. Väggar av lera och tak av tegelpannor ( _kapral_ ).

Jag brukade få bra kontakt med fattigt folk i de byar jag dittills besökt på olika håll i Indien. Ögonkontakt och leenden. Men inte här. Möjligen kom vi vid fel tidpunkt, eller också var de helt uppgivna och förgrämda och saknade förtroende för främlingar.

Runt om såg vi många små barn med och utan kläder. Snoriga och smutsiga. Stinsen Satrugna Jha från Narkatiaganj och hans vänner hade startat en skola för barnen på en tomt, som donerats av Ranjan Upadhyay. Han var markägare med sockerrörsodlingar och bodde i en bungalow. Den var av samma standard, som de hus välbärgat folk hade i New Delhi. Där hade familjen släktingar. Jag blev bjuden på en del goda maträtter inklusive _halva_.

Vi hade kommit till byn Changurahi Banjaria för att titta på musahar-barnens skola. Nu hade de kvällsundervisning. Det var nog mest ett försök att vänja barnen och föräldrarna vid skollivet. De satt i rader ute på den inhägnade gården och lyssnade på lärarinnan . Varje barn hade en liten oljelampa vid sin plats, för det var kolsvart ute. När undervisningen var slut, fick de stå i ett långt led, var och en med sin lilla oljelampa i händerna. Sen sa fröken adjö och de började gå framåt, i långsam ordnad procession, hemåt mot sin _mohalla_. Var och en till sitt hus. En stor upplevelse för mig, och säkert för barnen också. Jag antar, att de gick hem på det viset varje kväll.

När Satrugna och jag åkte hem, såg vi i skenet från motorcykellampan en liten klunga barn komma gående längs vägkanten. Fem barn på åtta nio år insvepta i tunna grå tygskynken gick tätt tillsammans i nattmörkret. De var på hemväg från sockerfabriken.

Barnarbetare med långa arbetspassa. "De är små och kan göra rent maskinerna på ställen, där vuxna inte kommer åt", sade Satrugna. Billig arbetskraft med lägre lön än vuxna.

*

Måndagen den 23 april 2012 for jag och Satrugna Jha med tåg från Narkatiaganj till Bagaha. Den järnvägsstationen hade jag åkt förbi under tågresan dan innan. Från staden Bagaha fortsatte vi med buss tillsammans med bybor, som såg ut att vara stamfolk ( _adivasi_ ). Vi åkte förbi en stor teakskog ( _sagvan_ ), förvaltad av Bihars skogsavdelning. När vi kom till byn Naugiya (?) gick många av och trängseln minskade betydligt.

Vår buss skulle fortsätta ända till Valmikinagar, en stad nära gränsen till Nepal. Där fanns både hotell och restaurang, hörde jag. Vi åkte inte med så långt utan gick av tre kilometer innan vid en by som heter Lakshmipura. Jag ställde in mitt bagage hos en familj, som Satrugna Jha kände.

#### Försöket att starta en gandhiskola

Sedan fick vi skjuts på motorcyklar till byn Kanghusri, där Satrugna och hans vänner tänkte starta en skola. De hade en lokal, men inte lärare. Det var för att rekrytera lärare, som vi hade kommit till Kanghusri, fick jag småningom klart för mig. Ett dussin kandidater ville delta i ett skriftligt anställningsprov, och de samlades på plattformen framför byggnaden, som eventuellt skulle bli en skola. De var alla tjugo tjugofem år och hade högskoleexamen, men var arbetslösa. Mötet började med ett långt tal av Satrugna. Han förklarade syftet med deras organisation som heter

Vishva Manav Seva Ashram, Nai Talim Vidyalay, Kanghusri.

Det betyder ungefär -

Religiöst centrum i hela mänsklighetens tjänst,

Skolan för ny utbildning, Kanghusri by.

Översättning av hindi-orden :

Vishva (världen) Manav (mänskligheten) Seva (tjänande) Ashram (religiöst centrum) Nai (ny) Talim (utbildning) Vidyalay (skola) Kanghusri (byns namn)

*

Sen berättade Kalid, en av organisationens volontärer från Narkatiaganj, hur provet skulle gå till. Hur lång tid de hade på sig, med mera.

Kalid berättade senare för mig, att tre lärarkandidater hade fått 75 till 80 poäng av 100 möjliga. De hade blivit anställda. Sju åtta kandidater fick bara omkring 50 poäng i det skriftliga provet och antogs inte. De skall söka nya kandidater, för det behövdes tre lärare till.

*

Medan provet pågick försökte jag bekanta mig med byborna. Bygatan var lång. Vid slutet såg jag en skola. Byns riktiga skola, den som byggts av delstaten Bihar och vars lärare fick lön från delstatens budget.

Jag berättade för Satrugna om min upptäckt. Enligt honom fungerade den skolan inte bra. Sarvodayaorganisationens lilla privatskola var tänkt att visa både lärare och bybor, hur skollivet kunde förbättras, genom att använda ett sätt att undervisa som Mohandas Gandhi och Vinoba Bhave hade kallat _nai talim_. Det betyder 'ny utbildning'.

Marjorie Sykes har skrivit en lärorik berättelse om sina egna erfarenheter av gandhirörelsens skolverksamhet. Den går att få fram på internet genom att skriva "Marjorie Sykes Nai Talim". Klicka sedan på "The story of nai talim - Swaraj Foundation home page".

*

Nästa dag sade Satrugna Jha, att han måste åka till Narkatiaganj med en gång. De hade fått ont om personal vid stinskontoret och Satrugna måste tjänstgöra. Men jag kunde stanna kvar några dagar till. Han skulle säga till de andra att hjälpa mig. Det här besöket blev inte riktigt vad jag tänkt mig, men var intressant ändå. Någon organisation som lärde bönderna organisk odling i elva byar hade jag inte fått kontakt med. Den som Sanjay Bhai i Chatarpur Gandhi Ashram hade talat om.

#### Bonden i byn Sohariya

Jag kom i samtal med en bonde som hette Ramayan Prasad Khushvaha. Hans kast var alltså _khushvaha_ , även kallad _mali_ , en kast som sedan gammalt odlade grönsaker.

"Jag bor i grannbyn Sohariya. Där har jag åtta hektar åkermark och en traktor på tio hästkrafter. Jag odlar ris, sockerrör, grönsaker och har fruktträd", berättade Ramayan.

Vi kom överens om att träffas nästa dag, den 24 april 2012. På kvällen den 23 april åt jag middag hos bonden Svaminath Tharu i byn Khangusri, där Satrugna Jha ji försökte öppna en privatskola. Sen fick jag motorcykelskjuts tillbaka till byn Lakshmipura vid bussvägen. Där hade jag mina saker och fick rum i ett hus, som var illa skött. Det blev morgon, och vi åkte tillbaka till byn Kanghusri. Efter att ha ätit frukost hos Svaminath, tog jag mig till Ramayan Prasad Khushvahas hem i byn Sohariya.

Det låg i kanten av byn. Bakom hans hus låg åtta hektar åker. Han ville odla mer grönsaker och plantera fler fruktträd, om det gick att sälja frukten. Organisk odling tyckte han lät intressant.

Ramayan hade examen i naturvetenskap från en högskola. Han var Bachelor of Science och kunde en hel del mikrobiologi. Vi pratade om kvävefixerande bakterier och han ville veta mer om _trichoderma_ -bakterier i rotzonen, som de arbetat med vid Lantbruksuniversitetet i Uppsala och på många andra håll. Särskilt ville han veta om det var möjligt att själv uppföröka dessa skördeökande bakterier, såsom man kunde med daggmaskar. Att förlänga deras livslängd. "Att hela tiden köpa ny trichoderma blir för dyrt", sade han.

*

Ramayan sålde medicin till byborna från sitt hem. Hans bror hade en medicinaffär någon kilometer längre bort, vid en by som hette Chammapur Chowk. Vi gick dit. Där fanns en bred väg och en liten basar med en del affärer, men inte många bostadshus. Enligt Kalid, volontär vid Satrugna Jha jis organisation, låg skogen och vildmarken bakom Chammapur. "Du måste vara försiktig, om du går åt det hållet. Där finns rovdjur och andra faror", varnade Kalid.

Jag gick till skolan i Sohariya, som låg nära Ramayan Prasads hem. Den var bara två år, nymålad och såg trevlig ut. Det var en statlig skola med undervisning upp till åttonde klass. Lärarna var på plats och undervisade i alla klassrum utom ett. Skolan gav barnen ett mål lagad mat mitt på dagen. Menyn följde ett särskilt schema, som stod skrivet på väggen med svart oljefärg. Från UNICEF hade skolan fått pedagogiskt material, som var packat i en stor rostfri plåtlåda. Där fanns skelett, karta, plansch över lungor och blodomloppet, jordglob, och ett spel som visade månens faser. De här sakerna plockade läraren upp, när vi var där. De stod i ett förråd och verkade inte ha kommit till användning tidigare. Ramayan skötte skolans förrådsrum och hade nyckel.

I Sohariya fanns en liten kvinnoförening. _Mahila Sabha_. Sju åtta kvinnor bjöd in mig och Ramayan till ett möte i förrådsrummet. Där satt vi på en stor matta och talade om skolor, om Sverige och allt möjligt annat som de ville veta mera om.

En av kvinnorna hette Somiya Devi. Hon var _mahila_ _sanchojak_. Det betyder ungefär ledare av kvinnogruppen. Somiya Devi hörde till stamfolket _tharu_ liksom alla andra i byn. Vi gick hem till henne och hennes man och tittade på några fina skålar av _munja_ vassgräs, vackert målade i grönt och rött. Skålarna hade Somiya Devi gjort och de var till salu. Deras hus hade sluttande tak, takås och tegelpannor i likhet med de flesta andra hus i byn. Sådana tak behövdes i de här regnrika trakterna.

Halv sex på kvällen skulle jag ta mig från Sohariya till byn Kanghusri. Jag fick skjuts av Shyamlal, som sköter en liten maskindriven kvarn i Ramayan Kushvahas verkstad i Sohariya. En _chaki_. Arbetslönen var ett hundra rupier om dagen, enligt Shyamlal.

Vi åkte till Svaminath Panjiyar Tharu, bonden i byn Kanghusri som hjälper Satrugna Jhas organisation. Där skulle jag äta kvällsmat. _Khichri_ , en blandning av ris och bönor kokta till en slags tjock gröt. Det hade jag ätit dagen innan också och gröten var bra för magen. Idag var det fortfarande lite skymningsljus kvar, så jag åt utomhus på gårdsplanen mellan Svaminaths långa bostadshus, en del uthus och en brunn. Till brunnen kom plötsligt en hel grupp i sina bästa stamfolkskläder. Där bad de böner. Jag tror de skulle ha bröllop.

Svaminath hade en stor familj, och det tyckte han var bra. Fem söner från fem till arton år och en dotter på ungefär sjutton år. Han var en av traktens större tharubönder. Med rätt mycket mark, ungefär åtta hektar.

På gårdsplanen stod två par oxar och två oxkärror. "Ett oxpar kostar sjuttio tusen rupier", sade Svaminath.

I ett skjul en bit därifrån hade Svaminath en riskvarn som sprutade ut risskal (agnar, chaff) under mycket oväsen. Det hade vuxit upp en stor hög med risskal, som de tänkte sälja till en fabrik.

"Vi skördar fortfarande vete på våra fält, fast det är slutet på april", sade Svaminath. Vete skördas sent i Champaran, därför att de sår sent, vilket i sin tur beror på att de under regntiden odlar rissorter som växer långsamt och skördas sent.

*

Byarna Sohariya och Kanghusri har ett gemensam byråd ( _gram panchayat_ ). "Byrådets ordförande (sarpanch) bor i Kanghusri. Han är en _tharu_ och han hjälper frivilligorganisationerna i byn", sade Svaminath.

"Några i byn har jobb i Delhi och Mumbai. De tjänar pengar och skulle kunna hjälpa Satrugna Jhas organisation i Kanghusri, men det gör de inte", klagade Svaminath.

*

Kalid, volontären vid Jha jis organisation, och jag åkte till Lakshmipura vid bussvägen, där vi skulle bo över natten. Kalid gjorde mig sällskap i det tomma huset, och hjälpte till att lösa viktiga praktiska problem, som att få tillbaka den elektriska strömmen, när ljuset slocknade.

Framför huset i Lakshmipura fanns en gräsplan och en liten privatskola i två hyddor. Tidigt på morgonen plockade skolbarnen med stor energi bort pappersskräp från den öppna platsen innan lektionerna började.

Vid landsvägen nära busshållplatsen såg vi två affärer, som sålde slaktade höns. Framför affärerna stod några män bredvid burar med levande höns.

"De här männen tillhör _kano_ -kasten, inte _tharu_. De har levt på jakt i det här skogsområdet. Jagade djur som de åt upp. Men det får de inte längre", sade Kalid.

*

På morgonen den 25 april 2012 tog jag och Kalid bussen från byn Lakshmipura tillbaka till Bagaha järnvägsstation. Tåget till Delhi skulle gå mitt på dan, kl. 12.30.

Det gick varken att reservera sittplats eller sovplats. Jag köpte en biljett för general coach, den vagn där alla fick sitta. Fullt med folk på tåget, men jag lyckades få en sittplats och småningom en plats vid fönstret. Sen blev det mycket trångt i kupèn. Där fick jag sitta hopklämd i arton timmar. Genom hela Uttar Pradesh. Halv tio nästa morgon var vi framme vid Old Delhi Railway Station. Jag åt en sen frukost vid nya moderna matserveringen utanför ingången. Det gav mig kraft att fortsätta genom Delhi till Dvarka, där mina vänner bodde. Först med cykelriksha till Ramakrishna Ashram station, sedan med Metro till Dvarka Mor, och därifrån med autotaxi för fem rupier.

tillbaka till början

##  C35 Friluftskonsert i New Delhi

På kvällen två dagar senare var jag på konsert. En utomhuskonsert i Nehru Park nära Moti Bag under ett i mörkret upplyst mycket stort banyanträd ( _bar_ ) med gröna fräscha blad. Från trädets långa grenar hängde det ned röda band och kraftiga mörkröda rep med knopar längst ned. Tre musikgrupper sjöng och spelade för var sin religion. Först sjöng en buddhistgrupp, sedan en hinduisk grupp som sjöng Kabirs sånger, och till sist en kavali grupp från Karachi i Pakistan. En ung pakistansk kvinna sjöng, och en man spelade flöjt mycket känslofullt. En underbart fin avkoppling i den ljumma sommarnatten där alla åhörare satt på marken.

Det var en friluftskonsert bekostad av kommunen och allt var helt gratis. Ändå var det framför allt välbärgad medelklass med bra jobb, bilar, bildning och kulturella intressen, som letat sig till Nehru Park den här kvällen. Så vitt jag kunde se.

tillbaka till början

## Resa västerut till Haryana och Rajasthan i början på maj 2012

###  C36 Byn Khor i Haryana där Gyan Pal bor

Gyan Pal ringde och ville att jag skulle komma till hans by. "Det är en välskött by som du kommer tycka om", försäkrade Gyan Pal. "Bo hos oss under några dagar", föreslog han.

I Gyan Pals by Khor är de flesta rajput. Byns sarpanch är rajput. "Många av byborna är soldater i armén", berättade Gyan Pal, som själv tillhörde rajputkasten.

Jag hade känt Gyan Pal i sex sju år genom Tan Dan i Chelana. Han arbetade under några år vid Tan Dans lilla farm i Achalgarh på Abuberget i sydvästra Rajasthan nära gränsen till Gujarat. I oktober 2011 hade jag träffat Gyan Pal i byn Batuti i Rajasthan, där han och hans syster bodde en vecka för att tacka en lokal gud för ett underverk.

#### Mitt besök i byn Khor

Den 30 april 2012 åkte jag från Dvarka till Dhaula Kua, och letade upp en buss som gick till Revari. Där väntade jag på Gyan Pal, som skulle hjälpa mig att komma vidare till Khor. Det var en het dag. Jag väntade vid busstationen i Revari i skuggan av en liten restaurang med murad spis, där de bakade roti-bröd i hettan. Spisen låg vid trottoaren och på trottoaren stod en förväntansfull ko med sin mule alldeles intill spisen. Emellanåt fick hon en brödkaka. Ibland försökte hon med sin tunga själv komma åt någon brödkaka som låg och väntade på beställningar från restaurangens gäster. Men hon blev aldrig bortmotad, utan bagaren nöjde sig med att viftade bort kons mule med handen lite då och då.

Gyan Pal kom till slut och vi åkte buss till Ateli, en stor by nära Khori. Där åt vi _samosa_ och _tikiya_ och hade en trevlig stund vid vägkanten. Färden gick vidare med autoriksha till Gyan Pals hem i grannbyn Khor. Vi fick te och pratade med Gyan Pals familj innan vi gick till fältet där Gyan Pals bror hamlade ett khejriträd. Han högg av kvistar och mindre grenar, men lät de grövre vara kvar. Han lämnade kvar en ruska med blad på toppen av trädet, så att det skulle kunna återhämta sig. Riset skulle kvinnorna använda att elda med, när de lagade mat. När bladen torkat och ramlat av blev de foder åt djuren.

Nästa träd. Det skulle Gyan Pal ge sig på. Det behövs styrka och skicklighet för att klättra upp i ett högt träd och hugga av grenar, och Gyan Pal var stark.

Nästa morgon lastades det avhuggna riset på en kamelkärra. Hela det taggiga lasset kördes hem till deras hus inne i byn.

Gyan Pals pappa och farbröder ägde tillsammans 0.4 hektar (one acre). Gyan Pals pappa var en av fem bröder, som skulle dela på så lite jord. Det gick ju inte så bra att odla spannmål på fem åkerfält med 0.08 hektar var. I stället turades de om att använda den mark de hade, så att varje broder fick odla fältet var femte år. I år var det Gyan Pals pappas tur. Det var därför de hamlat träden på fältet. Under de kommande fyra åren skulle de varken ha rätt att odla eller hamla.

Eftersom Gyan Pals pappa hade två söner, Gyan Pal och Ram Pal, fick de bara hälften var. Gyan Pals andel räknat som genomsnitt per år var således en tiondel av skörden från denna enda acre, dvs hans andel av skörden från fyra hundra kvadratmeter jord.

Gyan Pal har två systrar. De har ju också arvsrätt. Så egentligen hade väl Gyan Pal bara en fjärdedel av 0.08 hektar, dvs 0.02 hektar eller 200 kvadratmeter. Inte mycket mer än tre odlingslotter i en svensk odlingsförening. Men Gyan Pal och hans syskon skötte hushåll och fält tillsammans, och skördade fältets fyra tusen kvadratmeter som en enhet vart femte år.

Det här året hade de odlat vete och lite rai (en Brassica oljeväxt ungefär som raps). Även på ett fält de hyrt från en annan rajputfamilj. För 15000 Rs/ha, tror jag Gyan Pal sa. Vatten hade de köpt från en granne med borrad brunn.

Hemma hade de en stor cylinderformad spannmålsbehållare av rostfri plåt. Den hade de fyllt med nyskördad vete för hemmets behov. I stor rummet stod också sju åtta vetesäckar, som de tänkte sälja till en kringvandrande spannmålshandlare. Han går runt i byn och köper säd från bönderna. De skall vänta lite tills priset går upp. Marknaden var mättad och vetepriset var 1225 rupier per deciton. För lågt, tyckte de. Antagligen nära det av staten till odlarna garanterade minimipriset.

De hade tretton träd på sitt åkerfält. _Nim_ ( _Azidarachta indica_ ) och _khejri_ ( _Prosopis cineraria_ ). De hade hamlat sju av träden. De andra sex träden lät de vara. Bladen var för små. På ett ställe växte ett nimträd och ett khejriträd inslingrade i varandra. Det senare hade försvagats mest i den konkurrensen.

När vi var på fältet kom två pojkar med fyrtio getter och killingar. Medan djuren åt bladen på de nedfallna grenarna pratade pojkarna med oss. De hette Jai Singh och Har Phul, var banjara, och bodde i ett litet bambuskjul ( _jhuggi_ ) på andra sidan bilvägen.

"Det brukar bo en banjara-familj i skjulet, men inte samma familj hela tiden", sade Gyan Pal. Nya grupper kom och gick under sitt sökande efter bete åt djuren. Så här års bestod deras foder mest av ogräs på stubbåkrarna efter veteskörden. Självsådda växter och gräs efter vägrenarna. Eventuellt lite arvsäd.

På en grannes fält fanns lite längre bort låg en trave uppstaplade tegelstenar. Den bonden skulle borra en brunn och bygga ett hus vid brunnen. "Det behövs minst fyra fem hektar (10-15 acres) för att det skall löna sig att borra brunn", sade Gyan Pal.

*

Gyan Pals syster Punam gick på eftermiddagen till sitt college vid grannbyn Atleya för att göra slutprovet i historia. Hon läste sista året på sin Bachelor of Art utbildning, och ville bli klar, trots att hon redan hade fått jobb som sjuksköterska vid militärsjukhuset i Chandigarh. Gyan Pal hade följt med henne till Chandigarh för anställningsintervjun. Tidigare hade hon en förlamning i ansiktet, men den har hon blivit fri från. Familjen tror att gudinnan i Batuti har hjälpt henne.

*

Gyan Pals bror Ram Pal tog samma eftermiddag tåget till Gurgaon nära Delhi. Där jobbar han på en fabrik. Han åker fram och tillbaka varannan dag.

Gyan Pals äldre syster kom vid ett-tiden på dagen tillsammans med man, ung dotter och sitt minsta barn. De bodde på Abuberget mellan Mount Abu och Delvara i en liten och svårbodd bostad. Gyan Pal och jag var där och hälsade på under regntiden 2011, när jag bodde i Delwara.

Idag var alla i fina kläder och systerns familj bjöd på banan. En frukt som fungerar som faste-mat vid religiösa högtider. Tidigt nästa morgon skulle de åka tåg till ett tempel bakom Ringus järnvägsstation. Där finns familjens släktgudinna ( _kul devi_ ), och de skulle tacka henne för det lilla barn de fått. En pojke, tror jag. Skulle de åkt hela vägen från Abu, även om de fått en flicka?

Gyan Pal, hans fru och deras två pojkar skulle följa med. De skulle också tacka kuldevi. För deras barn och för bröllopet. Den ena pojken var tre år och den andra åtta månader.

*

Gyan Pals familj hade ingen toalett i huset, utan gick till fälten utanför byn med en flaska vatten i handen. Jag fick lov att använda toaletten vid ingången till ett hus i en närliggande gränd (galli). Där bodde en rajputsläkting. Gyan Pals familj hade däremot en vattentank och en plats där man kunde tvätta sig vid ytterdörren under trappan. De funderade på att bygga en toalett vid gränden utanför huset, men tvekade. De ville inte ha toalett inomhus. Ohygieniskt, tyckte de.

*

Vi satt uppe på taket den första kvällen. Där kändes en skön bris. Gyan Pal ordnade in liten spis med ett par tegelstenar, som han gräddade bröd på. Han är händig och bra på att klara sig själv efter åren på Abuberget. Hans fru lagade resten av maten inne i huset. Månen lyste och jag hade min ficklampa. Vi sov däruppe flera stycken under natten. Det fanns repsängar (charpai) och några sov på golvet. Det var varmt.

Nästa natt sov jag därnere, för då hade Gyan Pals systers familj från Abu kommit.

*

På eftermiddagen tog Gyan Pal och jag en rundvandring i byn, när den värsta hettan lagt sig. Vi pratade med folk vi mötte. Mitt i byns rajputområde såg vi en övergiven byggnad med till hälften raserade murar. Några tonåringar visade oss att det längre in bland ruinerna fanns gångar med hålor ner till underjorden. Vid ett rum och en liten gård. Hemlighetsfullt och lite spöklikt. Vem hade bott här? En mäktig rajputfamilj under feodaltiden? Eller en köpmannasläkt?

Vi gick vidare längs rajputkastens gränder och kom fram till ett stort fint hus i ljusa färger och en muromgärdad trädgård. Där bodde byrådets ordförande (sarpanch). Rajput liksom Gyan Pal, men med en helt annan levnadsstandard. De tillhörde två olika ekonomiska klasser, men den gemensamma kasten höll dem samman. Kastintressena var nog starkare än klassintressena.

Vi kom till ett mindre bostadsområde med enklare hus, men ändå rätt välordnat. Vi befann oss i meghval-kastens _mohalla_. Utefter gränden genom området fanns lyktstolpar med fyrkantiga skärmar längst upp. Det var solcellsplattor som fångade in solenergi. Den kunde lagras och ge ström till lamporna, som tändes när det blev mörkt. Det fanns sådana lyktstolpar i hela byn.

*

Mitt i byn låg en tomt med staket runt ett hus med en maskin som producerade dricksvatten. Destillerat vatten. Byborna kunde köpa tjugo liter per familj och dag. De betalade sextio rupier per månad och fick plastdunkar för att ta bära hem vattnet. Dunkarnas form passade till pakethållaren på en cykel. 600 liter i månaden för 60 rupier betyder tio paysa per liter. Väldigt billigt jämfört med mineralvattnet i affärerna, som såldes för tolv femton rupier per enlitersflaska i norra Indien år 2012.

Jag fick höra att det fanns 1700 röstberättigade i byn Khor. De flesta rajput.

Antagligen mellan fyra och fem hundra familjer, trodde jag, efter samtal som vi hade med byborna.

*

Folkräkningen 2011 för Khor fanns tillgänglig på internet i maj 2013. Statistiken anger 483 hushåll i byn Khor. 2850 personer varav 1434 är män och 1416 kvinnor.

*

En bit ifrån byns bebyggelse låg en damm. I dammen simmade fiskar. Vi såg fem sex stycken. Karpar, antagligen. Hela damman var omgiven av träd och bakom motsatta stranden fanns en tät skogsdunge. Här var det fridfullt. Småvägar och åkerfält ända till nästa by. Den larmande landsvägen låg på andra sidan byn flera kilometer bort.

Längs ena stranden stod en rad tempel under höga skuggande träd. Första templet var för folkguden Goga, en rajput _avatar_ från tidig medeltid. Till honom kunde man offra både sprit och getter och själv äta upp köttet som _prasad_. Och dricka upp det som fanns kvar i flaskorna.

Alldeles bredvid fanns en kultplats för Said. Ett muslimskt helgon som genom underverk ( _chamatkar_ ) kunde hjälpa sina tillbedjare. Han var vegetarian ( _shakahari_ ). Ville varken ha sprit eller kött.

Längst in fanns ett tempel för Baba Hari Nath och ett för Shri Shri 1008. Över templen reste sig ett stort bunyan träd ( _bar_ , _Ficus benghalensis_ ). _Pujari_ (tempelprästen) sade, att det bara gick att offra sprit till Harinath, inte kött. Tillbedjarna fick dricka upp spriten som _prasad_. Shri Shri 1008 var däremot _masahari_ (köttätare), tror jag.

*

Det fanns gott om tempel också på andra håll i byn. Vid ett stort nybyggt tempelområdet inne i byn läste Gyan Pal och jag inskriptioner som informerade, när de olika templen var byggda. Varje tempel hade en sådan text på ytterväggen. Årtalet var angivet i Vikram Samvat, den traditionella hinduiska tideräkningen i norra och västra Indien. På ett ställe stod V.S. 2059. Eftersom den tidräkningen är 56,7 år före den kristna tidräkningen var templet byggt 2002.

"Byggdes det här templet för tio år sedan", frågade jag tempelprästen. "Ja, ungefär", svarade han. "Det står här, fast skrivet som vikram samvat", sade jag och visade på skylten där det stod 2059. "Det står fel", svarade tempelprästen. "Det står ju 2059. Det måste ändras."

Sedan följde en lång diskussion med dem stod runt omkring. Många hade synpunkter, som de ville säga samtidigt, och det var svårt att göra sig hörd. Skillnaden på 57 år mellan de två tidräkningarna kunde jag inte förklara, så att tempelprästen och de andra förstod. Prästen tyckte nog, att det var han som visste mest om templet och lyssnade inte så noga.

*

Jag ville inte lämna Khor utan att ha besökt soparkastens bostadskvarter ( _bhangi mohalla_ ). "Vi bor alldeles intill några valmiki, och vi har gått förbi flera av deras hus flera gånger", förklarade Gyan Pal.

Husen låg vid gränden mellan Gyan Pals hus och gränden där rajputfamiljen med toaletten bodde. Där hade jag sett några män sitta och prata framför sina hus på repsängar (charpai). Sängarna stod på bygatan och där sov de under natten, eftersom platsen var svalare än inuti husen. Ingen tycktes ha något emot det. Husen såg bra ut, men jag hann aldrig söka kontakt med dem som bodde där. Däremot gick Gyan Pal och jag till soparkastens egentliga bostadsområde, deras mohalla med mur runt och tomma fält utanför.

När vi kom dit hade det hunnit bli sen skymning. En bit in i området satt vid ett tempel en gammal sadhu med uppsatt tovigt hår och läste böner vid en eld, som han och en ung pojke höll brinnande. Det var stämningsfullt och Gyan Pal visade inga tecken till otålighet, fastän han som de flesta andra var fast rotad i kasttraditionerna.

*

Nästa morgon gick jag upp klockan fem. Det var den 2 maj 2012 och jag skulle tillsammans med Gyan Pals familj åka tåg till Ringus, där deras familjetempel låg. De steg av och jag åkte vidare till Phulera. En viktig järnvägsknut, där jag bott några månader 1992 hos en byutvecklingsarbetare av regar-kasten. Den kast som garvar läder enligt traditionen, och fortfarande hade stor sådan verksamhet i byn Khandel, som låg i närheten.

I Phulera bytte jag tåg och for vidare till Merta road. Därifrån rälsbuss till Merta City och buss till Chelana. Det gick bra, men tåget fram till Ringus var fullproppat och det var rälsbussen till Merta City också. Knappt ens ståplats, och var fanns mina tygväskor? De kom inte bort, som tur var.

tillbaka till början

### C37 Sommar i Chelana

Durga Dans tre yngsta barn var alla hemma. De hade skollov.

Jag talade med dem om den nya national highway som gick genom byn. Så länge den byggdes var det svårt att ta sig fram över grus och makadam, förbi ångvältar och arbetare med asfaltskokare.

Nu låg den bred och majestätisk. En national highway där allt större lastbilar transporterade kalkstensprodukter i en aldrig sinande ström.

"Den är klar", berättade de. "Asfalt ( _damar_ ) längs hela vägen. Lastbilar och bussar åker genom byn i högsta fart. Igår var muslimerna i byn var i uppror efter att en musselmansk pojke dödats av en lastbil. De stoppade all trafik in till byn ända från Joshi Farm."

En sträcka på två tre kilometer. Santosh och Sima fick uppleva den tragiska händelsen mycket påtagligt, eftersom de satt fast i en buss från Jodhpur, där de gjort anställningsprov för tjänsten som jordbrukskonsulent (gram sevak).

*

Jag träffade Chunni Lal, min vän och småbonde av meghval-kasten, som inte höll på med sitt jordbruk så här års. Det var ju början av maj, torrt och hett. Han skulle samma dag åka till en by nära Umed tågstation, där meghvalsläktingar skulle fira bröllop. Han åker dit som representant för sin familj, och antagligen också för att träffa andra jämnåriga familjeöverhuvuden, med vilka han kan diskutera tänkbara giftermålskombinationer. Han har ju några barn kvar att gifta bort och han känner nog sin plikt. Dottersonen Manesh hade gift sig, men jag tror inte att Manesh storebror Dinesh var förlovad. Lillebror Mahendra var också kvar och deras syster Ramma.

Hemma hos Chunni Lal grävde ungdomarna en djup och bred grop. Med hacka och vinklad spade ( _pavda_ ). Det skulle bli en tre meter djup murad latringrop. Marken var hård och stenig, men de hade ändå kommit halvvägs. De skulle bygga toaletten vid muren där de odlade blommor. En tränad murare skulle hjälpa dem, men grovjobbet tänkte de klara av själva.

tillbaka till början

##  C38 Från Chelana till Sverige via Afghanistan och Sibirien luftvägen juni 2012

Jag stannade i Chelana i två nätter. Tog fram min lilla tiotumslaptop och kollade hur mycket information jag hade kvar efter stölden av min andra laptop i Rath, Madhya Pradesh. Den 4 maj 2012 åkte jag tillbaka till mitt rum i Dvarka, New Delhi, med denna lilla bärbara dator i min tygväska. Jag satt i Dvarka tills den 12 juni 2012, då flyget skulle gå till Sverige via Moskva. Planet fick fel på motorn, en maskindel måste hämtas från Bombay och passagerarna fick under tiden tillbringa en natt i ett hotell i närheten av flygplatsen. Avgång New Delhi kl. 05.35 den 13 juni 2012.

Från planet en underbar utsikt över berg och slätt. Efter de höga bergen i Afghanistan kom de stora sibiriska slätterna ända till Aralsjön. Klar sikt och morgonsol. Sen blev det mer disigt och inte lika spännande nere på marken. Men planet hann den morgonen visa en stor del av den färdväg som folkslagen från de sibiriska slätterna kan ha vandrat under flera tusen år mot det för dem avlägsna nordindiska slättlandet. Ett slättland med gräs och träd och inte som nu översållat av byar och åkerlappar.

Med sig hade de kulter och trosföreställningar, som satt tydliga spår i indiskt tänkande fram till våra dagar.

***

### Några ord på hindi och marvari som finns i boken

achut Oberörbar. Diskriminerad av rituell skäl genom att följa reglerna i gamla hinduiska hymner och texter förknippade med hinduer av hög kast, särskilt brahminer.

angan Inhägnad gård framför bostadshus.

atma Själ

avatar Inkarnation. En gud som antagit kroppslig skepnad.

bahishkar Då någon blir utesluten från sin kast. Bojkottad från kastens gemenskap.

banjara En kast som förr transporterade tungt skrymmande gods med karavaner av packoxar. Numera håller banjara-familjer ofta på med husdjursskötsel och gårdfaruhandel i liten skala.

basti Husklunga. Oftast avses område med små hus i dåligt skick.

dalit De nedtrampade. De socialt förtryckta. En term som (före detta?) oberörbara lågkastiga hinduer börjat använda om sig själva i sin kamp för bättre sociala villkor.

devi Gudinna

dhani Gård på fälten utanför byns bebyggelse.

dhoti Traditionella ländkläder av fyrkantigt bomullstyg i ett stycke, vikt så att det fungerar som ett slags byxor.

duniyagami När man har hela mänskligheten som sin endogama enhet, dvs man kan gifta sig med alla människor i hela världen.

endogami När man gifter sig inom sin grupp, men inte utanför den. Som man gör inom en kast.

exogami När man gifter sig utanför sin grupp, inte inom den. Som en gotra.

goshala En slags ladugård för herrelös boskap. För det mesta sköts de av en privat stiftelse med donerade medel från fromma hinduer.

gotra Släktgrupp inom en kast. En exogam grupp inom den endogama kastgruppen, dvs man gifter sig mellan gotra men inte inom samma gotra.

hal Stången som förbinder plogen med oxarna.

harijan Så kallas soparkastens folk i västra Rajasthans byar. Deras kast kallas också Bhangi, ett urgammalt namn på den kasten. Numera är Valmiki ett vanligt efternamn hos soparkasten.

jagir Feodal förläning. Rättighet att arrendera ut marken till bönder mot betalning. Marken tilldelades av statens furste som behöll äganderätten.

jagir raj Feodalt styre

jhuggi Litet skjul som bostad, slumbostad.

kabari vala Lumphandlare

karma Hopsamlad effekt av personens goda och onda gärningar.

kismat Tur, ibland avses snarare ödet.

lakh Ett hundra tusen.

masahari Köttätare, motsatsen till vegetarian.

mela Marknad som samlar mycket folk från hela trakten. Störst är de religiösa marknaderna och boskapsmarknaderna. Där pågår kommers i stor skala och allt är festligt och spännande. En mötesplats för människor, därav namnet mela, att träffas.

mohalla Bostads område där det bor familjer av samma kast.

murti puja Avgudadyrkan. Tillbedjan av gudastoder vid tempel och liknande.

murti Skulptur av en hinduisk gud.

pardah Beslöjade, med ansiktet dolt från andra mäns blickar. Isolerade från andra män än nära släktingar.

prasad Mat som offras till en gud. Resterna av sån mat.

puni Goda gärningar som får sin belöning i nästa liv.

rajput Krigarkasten som styrde de flesta byar i västra Rajasthan och hade släktband till de hinduiska krigarfurstarna, maharaja.

safa Turban

shakahari Grönsaksätare, vegetarianer

thali Stor platt tallrik av stål.

Omslagsbild

Bondkvinna med barnbarn på sitt åkerfält i Bansvara i december 2011.

Foto: Son Lal

***

tillbaka till början
