- Vakuutan, etten tahdo teille pahaa.
- Kuka olette?
Kukako? Se mikä olen,
lienee tärkeämpää, -
ja olen naamioitu mies.
- Näen sen.
- Luonnollisesti.
En kyseenalaista huomiointikykyänne,
osoitan vain paradoksin, -
joka syntyy kysyttäessä
naamioidulta mieheltä, kuka hän on.
- Aivan.
- Mutta tänä suotuisana iltana -
sallikaa minun kuitenkin
rahvaanomaisen nimen sijaan -
esitellä tämän valtaisan
persoonan luonnetta.
Voilà! Nöyrä varieteeveteraani.
Vivahde sekä viatonta että konnaa
kohtalon vaiheiden vaikutuksesta.
Tämä naamio, vain turhamaista vaneria,
on jäännös väestön äänestä, -
vapautuneena ja vaitonaisena.
Kuitenkin tämä -
vääjäämätön vitsaus vanhoista
vaivoista pysyy virkistyneenä -
vannoen voittavansa valloilla
olevat vahvat vihamielisyydet -
ja väkivaltaiset, valehtelevat
vapauden vastustajat!
Ainoa tuomio on vääryydentekijän
rankaiseminen: verikosto.
Uhrauksena, ei turhaan,
arvojen ja totuuden puolesta -
hän varjelee valppaasti viattomia.
Verbaalinen vitkasteluni viekin
varsinaisesti vain aikaa, -
joten totean vielä vain, että on hauska
tutustua ja että voitte kutsua minua V:ksi.
- Oletteko sellainen hullu ihminen?
- Niin varmasti vielä sanotaan.
Mutta kenen kanssa mahdan puhua?
- Olen Evey.
- Evey? E-V.
- Tietenkin olet.
- Mitä tarkoitat?
Minä en, kuten ei Jumalakaan,
pelaa noppaa tai usko sattumiin.
- Sattuiko sinuun?
- Ei, olen kunnossa.
- Kiitos sinun.
- Näyttelin vain oman osani.
- Pidätkö musiikista, Evey?
- Kyllä kai.
