9 mai 1940.
Un orăşel francez,
cu mici copii francezi.
Un oraş din Ardennes, nu departe de
Germania aflată în război cu Franţa.
Pe aici a fost linişte...
...până acum.
Copiii continuă să-şi aranjeze
papuceii cu grijă
şi învăţătoarea spune:
Azi vom învăţa
un cântecel în speranţa de pace.
Păpuşile se învârtesc...
Aceasta va fi ultima lor lecţie.
TRĂIASCĂ FRANŢA
APOCALIPSA
AL II-LEA RĂZBOI MONDIAL
10 mai 1940. La 5:35 dimineaţă,
germanii declanşează ofensiva.
Partea 2
ÎNFRÂNGEREA ZDROBITOARE
Soldaţii germani se paraşutează
în Olanda.
Sunt doar avangarda. Primii dintre
toţi cei trei milioane de invadatori.
Wehrmachtul intră în Belgia.
E o cursă întinsă de Hitler.
Germanii simulează atacarea Franţei
prin Belgia neutră,
aşa cum au procedat în 1914.
Generalul francez Gamelin, comandantul
şef al forţelor Aliaţilor e încrezător.
E ultrapregătit. Şi-a cizelat
strategia în timpul Războiului Fals.
Gamelin îşi mută diviziile motorizate,
elita armatei franceze, în Belgia,
împreună cu tot efectivul
Forţelor Expediţionare Britanice.
Aceştia sunt soldaţi adevăraţi,
cu tărie de caracter.
Pe ei se mizează pentru a opri
intrarea germană prin Belgia.
Dar Hitler, la comandamentul său,
jubilează că planul său a funcţionat.
Exclamă:
Îmi vine să plâng de bucurie.
Îi ordonă mareşalului Göring,
comandantul aviaţiei,
să nu bombardeze trupele franceze,
să le lase să înainteze adânc în Belgia
...si le atacă din spate.
Adevărata ofensivă se va face prin
Pădurea Ardenne.
Conform comandamentului francez:
Nici un tanc nu poate trece peste
acele dealuri dens împădurite.
Dar nimic nu-i împiedică,
cu excepţia propriilor ambuteiaje.
Între timp, în Olanda şi Belgia,
cei ce deţineau automobile
sunt printre primii fugari.
Toţi sunt suspectaţi.
O aşa numită "Coloana a V-a" e de temut,
spioni care lucrează pentru nazişti.
Germanii continuă tacticile
de diversiune.
Invadând Belgia cu forţe militare
aeriene special antrenate.
Geniştii intonează cântecul lor
din campania din Polonia.
Lăsaţi-vă iubitele, camarazi !
Trebuie să pornim la luptă.
În zorii zilei de 11 mai,
sunt paraşutaţi în Belgia.
Misiunea lor e să cucerească
punctul-cheie al apărării belgiene,
fortul Eben-Emael de pe canalul
Albert, fort considerat invincibil.
Un soldat german temerar se urcă
pe un turn cu nişte explozibil.
Cuceritorii mărşăluiesc peste ruinele
fortului Eben-Emael, cheia spre Belgia.
Asemenea imagini vor consolida reputaţia
invincibilităţii Wehrmachtului.
După cucerirea fortului, toţi se
înghesuie în trenurile către Paris.
În capitala franceză,
Crucea Roşie e copleşită.
Refugiaţii belgieni sunt urcaţi în
trenuri de vite care merg spre sud.
Când germanii intră în Liege,
panica se amplifică şi se extinde.
În faţa unei asemenea demonstraţii de
forţă, sunt doar două opţiuni:
te supui ori fugi.
Mulţi dintre refugiaţi
sunt oameni de la ţară.
Ca de multe ori în decursul istoriei,
fermierii sunt ultimii care pleacă,
nefiind dispuşi să-şi lase în urmă
recoltele şi animalele.
Marele poet belgian
Emile Verhaeren scria:
Oamenii de aici nu au nimic.
Nu-i aşteaptă nimic altceva
decât drumul nesfârşit.
Cei care muncesc pământul,
oameni de prin aceste părţi
au parte doar de un şir lung
de nenorociri.
Germanii declanşează atacul aerian,
distrugând răscruci strategice,
aerodromuri,
rafinării şi depozite de combustibil.
Oraşele din nordul şi estul Franţei
sunt bombardate.
Francezii simt pe pielea lor efectele
războiului modern.
În Olanda, portul Rotterdam
e cuprins de flăcări,
rezultatul unui raid german
aerian de intimidare
asemănător celui din Varşovia.
Dar aceste bombe au fost lansate
după ce oraşul s-a predat.
O altă crimă de război a lui Hitler.
În Londra, noul prim-ministru
e Winston Churchill.
Din primul său discurs reiese
determinarea de a lupta în continuare
cu orice preţ.
Susţin, fără ezitare
că soarta Olandei şi Belgiei,
ca şi cea a Poloniei,
Cehoslovaciei şi Austriei,
va fi decisă de victoria Imperiului
Britanic şi a Republicii Franceze.
Dar situaţia din Franţa
se agravează.
În doar 3 zile, germanii au traversat
Pădurea Ardenne
şi avansează spre de linia de apărare
franceză de pe râul Meuse.
Îi prind în capcană
prin mişcarea de seceră,
căutând să încercuiască
trupele aliate comasate în Belgia.
Parcă veniţi din altă lume, infanteriştii
germani îi doboară pe francezi.
Cu grenadele lor...
... cu mitralierele lor
şi mânecile suflecate,
cuceresc oraşul într-o singură zi.
Sedan, cheia zonei Ardenne,
oraş deja grav afectat
de înfrângerea francezilor în 1870.
Dar adevăratul obstacol
pentru germani e râul Meuse.
În noaptea de 13 mai, aduc
traverse să construiască poduri.
Francezii ripostează.
Dar germanii le neutralizează artileria
şi până dimineaţă construiesc podul,
impulsionaţi de generalul Guderian,
un prusac în vârstă de 52 de ani,
un maestru al manevrelor
cu blindate,
folosind tancuri pentru atacuri
în forţă, temerare şi rapide.
Blitzkrieg, războiul-fulger, nu trebuie
să-i dea timp de reacţie inamicului.
Întâi tancurile, urmate de infanterie
şi ajutate de aviaţie,
mai ales de avioanele Stuka.
Avioanele Stuka sunt bombardiere
echipate cu sirene.
Rezistând presiunii intense
datorate picajului,
piloţii bine antrenaţi lansează bombele
în ultima clipă,
cu precizie letală.
Prim-ministrul francez Paul Reynaud
îl telefonează alarmat pe Churchill:
Am fost înfrânţi.
Am pierdut bătălia.
Generalii francezi sunt perplecşi,
lipsiţi de reacţie în faţa situaţiei.
Trupele aliate fiind blocate în Belgia,
cum pot opri avansarea germanilor ?
În Paris, autorităţile încearcă să facă
faţă fluxului tot mai mare de refugiaţi.
Oameni din Belgia şi nordul Franţei
invadează oraşul.
Şcolile, spitalele şi cazărmile
sunt imediat umplute până la refuz.
Informaţiile sunt puţine,
multe zvonuri.
Oare Gamelin s-a sinucis ?
Nu.
Comandamentul francez a înţeles
că germanii se îndreaptă spre coastă,
şi că Aliaţii au căzut într-o cursă.
Este ordonat un contraatac.
Însărcinat este colonelul de Gaulle,
distins ca şef a unei unităţi de tancuri.
Armata franceză are tancuri mai multe
şi mai bune ca cele germane.
Dar fără întăriri sau sprijin aerian,
tancurile cad pradă avioanelor Stuka.
Francezii rezistă bine în luptă, dar se
întreabă de ce nu-i protejează aviaţia.
Slab pregătiţi şi fără destule avioane,
piloţii francezi sunt copleşiţi,
dar luptă curajos.
Zeci de avioane germane sunt
doborâte, piloţii fiind capturaţi.
Unii vor fi returnaţi în Germania
după ce se va semna armistiţiul
şi vor participa
la invazia britanică.
Tancurile germane străbat rapid
oraşele şi satele din nordul Franţei.
Violent, francezii încearcă să
înceteze înaintarea germanilor.
Germanii strivesc
orice grupare de rezistenţă.
Germanii au ajuns la
Canalul Mânecii.
Strategia lui Hitler
"Mişcarea de seceră", a funcţionat.
Trupele britanice, belgiene
şi franceze sunt încercuite.
Regele belgian se predă,
împreună cu întreaga armată.
Trupele britanice se retrag
spre coastă,
ducând la colapsul final al
armatelor aliate.
La Paris, prim-ministrul francez Paul
Reynaud îl demite pe Gamelin
şi găseşte un alt salvator, generalul
Weygand, în vârstă de 72 de ani,
unul dintre artizanii
victoriei Aliaţilor din 1918.
Spre motivare, Reynaud numeşte un alt
erou din Primul Război Mondial
ca vicepremier, mareşalul Petain,
in vârstă de 84 de ani,
care în curând va întoarce spatele
strategiilor lui Reynaud.
Weygand nu are de ales. Trebuie să
ordone retragere totală spre Dunkirk.
Hitler îi lasă să plece.
Un gest de clemenţă britanicilor, în
speranţa unui tratat de pace separat,
sau l-a asigurat Göring că aviaţia
poate opri evacuarea ?
400 de mii de soldaţi ajung pe plajă
neajutoraţi şi dezorganizaţi.
Au o ultimă cale de scăpare:
pe mare.
Churchill ordonă tuturor vaselor
disponibile să meargă să-i salveze.
La periferia oraşului Dunkirk,
francezii îi ţin pe germani pe loc,
însă cu mari pierderi.
Göring trimite Luftwaffeul:
avioanele Stuka şi bombardiere.
218.000 de britanici şi
120.000 de francezi
sunt evacuaţi cu succes.
Armata britanică e salvată,
dar e în zdrenţe.
Francezii vor fi trimişi în Franţa,
într-un ultim efort de apărare.
Britanicii sunt trimişi la
centrele de re-echipare.
Toată Marea Britanie consideră evacuarea
de la Dunkirk o mare realizare.
Dar Churchill pune lucrurile
în perspectivă,
declarând cu luciditate:
Războaiele nu se câştigă
prin evacuări.
Cu toate acestea, în acele prime zile
ale lunii iunie 1940,
se naşte
"spiritul de la Dunkirk".
Cruzimea acestui război şi puterea
distructivă a trupelor naziste
e înţeleasă mai bine acum de
britanici.
Optimismul şi umorul sunt înlocuite
de eforturi disperate de mobilizare.
Pe 4 iunie, Churchill, în ciuda
defetiştilor din propria tabără,
declară pe un ton memorabil:
Vom lupta pe plaje,
pe pistele de aterizare,
pe câmpuri, pe străzi
şi pe dealuri.
Nu ne vom preda niciodată.
Pe data de 4 iunie,
germanii cuceresc oraşul Dunkirk.
O fabuloasă
pradă de război îi aşteaptă,
filmată de echipa de propagandă
a Wehrmachtului.
Forţele britanice şi-au lăsat în urmă
aproape tot echipamentul.
Soldaţii Wehrmachtului
se filmează cu veselie.
Găsesc un gramofon francez cu o
piesă faimoasă a lui Maurice Chevalier.
Ofensiva continuă.
Franţa cedează.
Dar Reynaud şi de Gaulle, care era
subsecretar de stat
pentru apărare şi război
vor să continue lupta.
La Roma, dictatorul italian Mussolini,
supranumit "Ducele",
are un anunţ important
pentru poporul său:
Declaraţia de război
tocmai a fost trimisă...
... ambasadorilor Marii Britanii
şi ai Franţei.
Mussolini speră şi el
la o parte din prada de război.
Valea Ronului, Marsilia, precum şi
dezarmarea Corsicii şi a Tunisiei.
Francezilor li se pare o trădare.
Ofensiva lui Mussolini e oprită
de diviziile montane franceze.
Trupele generalului Rommel
asaltează Normandia
şi intră în Loire.
Parisul este declarat "oraş deschis",
fiind predat inamicului fără ripostă,
pentru a fi cruţat de soarta
Varşoviei sau Rotterdamului.
Guvernul se mută la Bordeaux.
Germanii se apropie de oraş.
Circulă zvonuri că germanii ucid
şi violează, ca prusacii în 1870.
Parizienii, abandonaţi
de guvern, părăsesc oraşul.
Toată Franţa este pe drumuri.
Un cataclism ce va ajunge cunoscut
printr-o denumire biblică,
Exodul.
Milioane de francezi merg spre Loara,
ultimul centru de rezistenţă.
Dar nu este centru de rezistenţă
ce poate faţă avioanelor germane Stuka.
Pe 14 iunie 1940, în zori,
germanii intră în Paris.
Emblema nazistă, svastica,
flutură deasupra Parisului.
Un prim gest al germanilor
după ocupare,
e să preia toate înregistrările
ministerelor abandonate,
liste de spioni, de evrei,
de franco-masoni
şi chiar originalul
Tratatului de la Versailles,
ce a umilit Germania în 1919.
E trimis imediat lui Hitler.
Exodul s-a oprit.
Podurile de peste Loara au fost
aruncate în aer.
Acum singura speranţă,
este încetarea ostilităţilor.
Petain în Bordeaux, vrea deasemenea
să rezolve situaţia.
Germanii îşi continuă neabătuţi
avansul spre sud.
Odată considerată o forţă redutabilă,
armata franceză e acum decimată.
Şi totuşi a luptat mai bine
decât se credea la vremea aceea.
Într-o lună 100.000 de
soldaţi francezi mor,
mai mult decât în aceeaşi perioadă
de timp al Primului Război Mondial,
cel mai sângeros război
de până atunci.
1.850.000 de soldaţi sunt capturaţi,
împreună cu 36.000 de ofiţeri
şi 176 de generali.
Printre prizonieri se numără mulţi soldaţi
africani din trupele coloniale franceze.
Cineaştii Wehrmachtului îi filmează
cu o satisfacţie perversă.
Înfometaţi,
aceşti soldaţi omoară o capră.
Buletinele de ştiri germane insistă
asupra prim-planurilor cu feţele lor.
Instrucţiunile oficiale sunt de a crea
un tablou al degenerării francezilor,
care sunt forţaţi să meargă în război
cu sclavii din colonii.
Comentariul german original
e relevant.
Aliaţii au zis că luptă
pentru apărarea civilizaţiei
împotriva
"barbarităţii noastre medievale".
Priviţii doar,
protectorii culturii !
3.000 de soldaţi şi ofiţeri africani vor
fi împuşcaţi şi omorâţi, după capturare.
După 7 ani de îndoctrinare nazistă,
rasismul e în floare
printre soldaţii germani.
Trei zile vor fi decisive
pentru soarta Franţei.
Pe 16 iunie 1940,
Reynault e învins de Consiliul de
Miniştri din Bordeaux,
şi demisionează.
Ca succesor, Philippe Petain,
e desemnat şef al guvernului francez.
Piaţa Bastiliei.
Cei rămaşi în Paris ascultă
declaraţia mareşalului Petain.
Eroul de război de la Verdun anunţă
că vrea să obţină un armistiţiu.
Francezi !
Le-am cerut inamicilor
să înceteze ostilităţile.
Am luat această decizie,
dificilă pentru un soldat,
pentru că situaţia militară o impune.
Radioul german traduce discursul lui,
anunţând capitularea Franţei.
Unii francezi pot asculta postul
de radio BBC.
Generalul de Gaulle ajunge în Londra.
Pe 18 iunie, condamnă armistiţiul.
După câteva zile,
transmite un nou comunicat.
Credem că onoarea Franţei
înseamnă continuarea războiului
alături de aliaţii noştri.
Hitler primeşte o telegramă
de felicitare de la Moscova.
Pe 22 iunie 1940, Hitler soseşte
în oraşul Compiegne, lângă Paris.
Decorul este pregătit pentru a-i
umili pe perdanţi.
Aduce chiar vagonul în care
s-a semnat armistiţiul din 1918,
ce a pecetluit înfrângerea Germaniei.
Răzbunarea lui e deplină.
Delegaţia franceză este condusă
de generalul Huntziger.
Un translator citeşte o
critică violentă,
ce acuză Franţa că a declarat război
fără motiv.
Hitler nu pronunţă niciun cuvânt.
Se ridică şi pleacă.
Delegaţii francezi sunt informaţi
asupra condiţiilor armistiţiului.
Una dintre condiţii este ca Franţa
să predea toţi germanii antinazişti
care s-au refugiat în Franţa.
Huntziger încearcă să negocieze.
Germanii refuză.
Huntziger sună guvernul la Bordeaux.
Serviciile Germane Secrete
înregistrează discuţia lui cu Weygand.
- Huntzinger la telefon.
- Raportează.
Am semnat.
- Aţi semnat ?
- Da, generale...
Vă mulţumesc
pentru felul în care aţi procedat.
- Dle, mă înţelegeţi, nu-i aşa ?
- Sigur că da.
Ulterior, Hitler trimite vagonul
la Berlin.
În ultimele zile ale Reichului,
va ordona SSului să-l dinamiteze.
Curând, simbolurile majore ale victoriei
franceze din Primul Război Mondial
sunt ironizate.
Ca acesta, în Verdun, unde 500.000
de soldaţi francezi au fost omorâţi.
Iată cum s-a ajuns acum,
după 20 de ani.
Hitler zâmbeşte ironic în faţa trupelor
care tocmai au cucerit linia Maginot.
Ia o atitudine mai solemnă când
intră în catedrala din Strasbourg.
Alsacia şi Lorena sunt germane iarăşi,
aşa cum a promis că vor fi.
Prada din campania franceză:
2.000 de tancuri, 5.000 de tunuri,
300.000 de puşti şi
4 milioane de seturi de muniţie.
La un depozit militar,
Wehrmachtul găseşte
un stoc de lenjerie groasă tip
combinezon pentru soldaţii francezi,
care va fi păstrat
pentru viitoarele campanii germane.
Prada de război include fabricile,
porturile şi toate bogăţiile Franţei.
Cum francezii au declarat război, ca
şi consecinţă, ei vor plăti echivalentul
a 100.000.000 de dolari pe zi,
în costuri de ocupaţie.
Generalul Huntziger merge în Germania
la prima şedinţă a comisiei
însărcinate cu aplicarea
condiţiilor armistiţiului.
Ca să-şi cruţe trupele, Hitler decide să
acorde Franţei suveranitate parţială,
cu un guvern aservit lui
şi cu o armată mică, fără armament greu,
menită să menţină ordinea.
Ţara e împărţită in două.
Germania ocupă nordul şi coasta
atlantică, cu acces la orice port.
Italia ocupă zona mediteraneeană
şi o fâşie de-a lungul munţilor Alpi.
Restul e numită Zona Liberă,
cu o nouă capitală, Vichy.
Acest oraş-staţiune a fost ales în
special pentru abundenţa hotelurilor.
La începutul lunii iulie mareşalul
Petain se mută în ele,
împreuna cu ministerele guvernului.
Domneşte o atmosferă cumplită.
MINISTERUL LUCRĂRILOR PUBLICE
MINISTERUL DE FINANŢE
MINISTERUL DE INFORMAŢII
ŞI PROPAGANDĂ
COMANDAMENT MILITAR
Totuşi acest guvern de la Vichy continuă
să controleze un vast imperiu colonial.
Şi, în plus, are o flotă
încă puternică.
Hitler cere doar ca navele să fie
dezarmate şi să rămână în porturi,
de teamă că se vor alătura
trupelor britanice.
Churchill se teme de opus,
că vor fi preluate de germani,
aşa că ordonă Marinei Regale
să le neutralizeze.
Navele britanice merg spre una
dintre marile baze navale franceze
Mers el Kebir din Algeria.
Churchill nu vrea să rişte
şi dă un ultimatum.
Predaţi-vă şi sabordaţi navele
sau veţi fi escortaţi în Marea
Caraibilor pentru demilitarizare.
Francezii resping orice propunere.
Britanicii deschid focul.
Doua nave de război franceze sunt grav
avariate. Nava Bretania e scufundată.
1.297 de marinari francezi
sunt ucişi.
Pentru a arăta britanicilor, lumii şi în
special Statelor Unite cât de hotărât e,
Churchill îşi atacă fostul aliat,
a cărui flotă i-ar fi putut aduce pe
germani pe ţărm britanic.
La două zile după atac, guvernul de la
Vichy rupe relaţiile diplomatice cu Anglia.
Toată Germania îl aclamă
pe Hitler.
Cucerirea fulgerătoare a Franţei
îi uimeşte pe generalii săi.
Se crede cel mai mare lider militar
din istorie, egal cu Napoleon.
Şi ca împăratul, nimeni nu îndrăzneşte
să-l contrazică.
Germanii ocupă Canalul Mânecii:
insulele Jersez şi Guernsez,
care deschid drumul
pentru invazia Marii Britanii.
Britanicii se pregătesc de invazie,
luând măsuri care par triviale.
O altă măsură urgentă e trimiterea
copiilor în provincie,
întotdeauna un moment
greu de îndurat.
Surorile lor mai mari, mamele şi
bunicile se alătură efortului de război.
Fiecare femeie trebuie să-şi apere
căminul de paraşutiştii germani.
Bărbaţii se alătură corpului
nemilitar de voluntari "Home Guard",
inclusiv veterani din
Primul Război Mondial.
Cei în putere sunt mobilizaţi, iar
armata salvată la Dunkirk se reface.
America furnizează puşti, mitraliere
şi tunuri antiaeriene.
Toţi se antrenează.
Churchill le ţine britanicilor
un discurs mobilizator:
E pe cale să înceapă
bătălia pentru marea Britanie.
Aşadar haideţi să ne facem datoria,
ca să nu ne fie ruşine să afirmăm
şi după o mie de ani de
Imperiu Britanic şi Commonwealth,
oamenii încă vor spune
că acesta a fost cel mai strălucit
moment al britanicilor.
Una dintre principalele arme a lui
Churchill, e Aviaţia Roială,
cu remarcabilul ei avion Spitfire
cu motor Rolls-Royce,
unul dintre cele mai bune avioane
de vânătoare din lume.
Britania excelează deasemenea
în domeniul electronicii.
Britanicii sunt printre primii care
folosesc radarul în scop de apărare.
În camerele operative, radarele sunt
folosite la detecţia avioanelor,
şi ghidarea piloţilor spre inamic.
Piloţilor din tot Imperiul Britanic
li se alătură aviatori
care au reuşit să fugă din ţările lor
ocupate de germani
sau a căror guverne sunt în exil
în Londra:
polonezi, olandezi, cehi
şi cei din Forţele Franceze Libere,
împreună cu de Gaulle.
Mulţi dintre piloţii britanici
sunt studenţi de la Oxford şi Cambridge.
Unul dintre ei, Richard Hillary
avea să scrie:
Ni se spunea "băieţii cu plete".
Eram melancolici şi răsfăţaţi.
Presa ne numea "generaţia pierdută".
Aparent eram egoişti şi egocentrici.
Deşi nu cerea fapte eroice, războiul
ne-a dat ocazia să arătăm tuturor
că, oricât de indisciplinaţi eram,
tineretul nazist îşi găsise naşul.
Aceşti piloţi germani au fost antrenaţi
în cadrul Tineretului Hitlerist
în spiritul răzbunării.
Se consideră invincibili.
Liderul lor, Göring, e un popular
reprezentant al regimului.
Înclinat spre lux, Göring stă adesea
la hotelul Ritz din Paris
şi transformă palatul Luxembourg
în cartier general al Luftwaffeului.
I-a promis lui Hitler că Luftwaffe
va spulbera rapid aviaţia britanică,
preluând controlul spaţiului aerian
şi facilitând invazia Marii Britanii.
Luftwaffeul dispune de
toate aerodromurile franceze,
de bazele şi echipamentul lor.
Piloţii sunt bine antrenaţi,
ca Adolf Galland cu definitoriul trabuc
care a luptat cu republicanii în Spania,
sau Werner Molders, ce s-a evidenţiat
în campania franceză
numărându-se printre piloţii luaţi
prizonieri şi returnaţi Germaniei.
Acum participă la ofensiva aeriană
contra Marii Britanii.
Decolând de pe aerodromurile franceze
ocupate, germanii vor ataca
convoaie în Canalul Mânecii, porturi
şi aerodromuri în sudul Angliei.
Vor doborâ 500 de avioane britanice,
pierzând 1.000 de avioane proprii.
Piloţii britanici rezistă,
dând tot ce au mai bun.
Churchill declară:
Niciodată în istoria războaielor
atât de mulţi au rămas îndatoraţi
unei mâini de oameni.
Hitler decide să amâne planul de a
invada Marea Britanie.
E prima dată când dă înapoi.
Tactica lui se bazează pe
bombardamentele nocturne.
Declară:
Britanicii se vor preda
când oraşele le vor fi distruse.
Bombardierele germane atacă oraşe
britanice precum Coventrz şi Londra.
Acesta este "blitzkrieg",
bombardamente zilnice.
Cât despre populaţia britanică,
es rezistă admirabil.
Ei sapă adăposturi
în grădinile caselor.
În Londra dorm în staţiile de metrou
şi a doua zi merg la muncă.
Nu-şi pierd nici o clipă optimismul
sau simţul umorului.
Churchill le spune francezilor:
Aici în oraşul Londra,
pe care Herr Hitler susţine că
îl va preface în cenuşă,
populaţia rezistă cu stoicism.
Hitler e exasperat.
Îl va numi pe Churchill "beţiv
evreu pe jumătate american".
De acum înainte, când va pierde, îşi
va vărsa frustrarea asupra evreilor.
Pe 12 octombrie 1940, în ziua de
Yom Kippur (Ziua Ispăşirii),
evreii din Varşovia află
că li se va face un ghetou.
Un zid de trei metri e înălţat
pentru a izola 500.000 de evrei,
bărbaţi, femei, copii şi bătrâni,
care vor suferi cumplit de foame,
de frig şi de sărăcie.
În cabana sa Berchtesgaden
din Alpi bavarezi,
Hitler e filmat de amanta sa, Eva Braun,
sărbătorind de Anul Nou,
înconjurat de copiii demnitarilor
nazişti.
Are un alt plan în minte,
o altă mare stratagemă.
Acum, misiunea lui e să cucerească
noul "lebensraum",
"spaţiu de locuit",
spre est.
S-a aliat cu Stalin
numai ca să-l atace ulterior.
Eşecul de a invada Britania, îl împinge
să acţioneze rapid,
înainte ca Churchill
să se alieze cu americanii.
Din acest moment,
lumea va trece prin foc şi pară.
URMĂTORUL EPISOD:
ŞOCUL
Traducerea: mdfk
