-(home) El Celler de Can Roca! -(ovació)
# En la terra humida escric...
# nena, estic boig per tu. #
# Can't hurt you now, can't hurt you now...
# Because the night...Endavant!
# Because the night belongs to us.
Hola!
-Bones! -Hola!
Joan, com anem? Bon dia.
Jordi!Bones.
Que tal?Bon dia.
Hola, Josep.Què tal?
Ei!Ostres!
Home, "Because the night", Patti Smith!
A mi m'ha sorprès el lloc i a tu, la música.
La música potser no t'ha sorprès tant, eh?
Ens és coneguda.
A més, la Patti va cantar aquesta cançó...
a la cuina del Celler un dia que va venir a sopar.
Ho vaig veure per les xarxes.Sí, ens va entrar a la cuina i...
Bueno, va ser un moment màgic.
Però màgic-màgic devia ser, no?
Inesperat i màgic.
Ho vaig veure perquè em sembla que va ser el Jordi que va penjar...
Vas gravar el moment.Estava l'aguait!
# Can hurt you now...
# Because the night belongs to lovers.
# Because the night belongs to us. #
Escolta, expliqueu-me una cosa: us he recollit en un lloc...
Som a Sant Martí de Llémena i ara passem per can Reixach,
que era una fonda dels avis, no?
Can Batista, on ens has recollit, és on va néixer la mare.
Aquí, el pare, a can Reixach,
i de l'hostal de can Reixach van anar fins allà on som ara,
a la zona de Domeny-Germans Sàbat,
al barri dels afores de Girona que tira cap aquí,
és el barri de la sortida de Girona cap aquesta vall,
i allà es van establir als anys 60.
I allà vam néixer nosaltres i allà va començar tot plegat.
Hi estàveu predestinats.
O sigui, per part de pare tenen un hostal, per part de mare també...
Sí.Una fonda.
I... vosaltres estàveu predestinats a fer això.
De fet, no havíem viscut res més que això:
Una vida feliç, entretinguda i realment...
vehiculada des d'aquesta cultura de l'esforç,
d'aquesta cultura, d'aquest tarannà probablement d'una generació,
de postguerra, que venien de pa negre,
i que sabien què era el sacrifici,
la perseverança, l'exigència...
Una generació que tot era treballar, no? S'entenia la vida...
Els feia vergonya fer vacances.
De fet, vàrem estar els 12 primers anys de la nostra infantesa...
que no vàrem tancar mai, cap dia.
Van estar treballant tots els dies
i era realment...
entenc que era una certa lògica d'una generació, que ara seria...
...incomprensible.
Però que en aquell moment ho vàrem viure amb normalitat, fins i tot.
Segur que heu integrat aquesta cultura de l'esforç,
però... per exemple, al Celler ho feu igual?
O sigui, ¿busqueu temps per viure una mica d'oci, una mica de...
més enllà de la feina?
N'hem anat aprenent.
I, evidentment, ara probablement podem oferir al nostre equip,
a l'entorn que ens ha anat seguint en aquest camí,
una qualitat de vida que...
no es fàcil veure-la en el sector, eh?
Nosaltres, com dèiem, l'hem viscut d'una manera diferent,
els primers anys del Celler van ser així, treballant moltíssim,
era l'única manera de crear un projecte com el que volíem,
i els 10 primers anys, especialment, no van ser gens fàcils,
el primer i el segon no sempre teníem el restaurant amb gent,
hi havia dies que a les nits no venia ningú
i ens dedicàvem a jugar al futbolí.
Futbolí...Sí, sí...
I llavors, a poc a poc, fins que va arribar un moment...
La mare sempre diu que el dia més feliç, un dia li vam sentir dir,
va ser "el dia que vaig veure que el Celler de can Roca,
el restaurant dels fills, estava ple".
Hi va haver un dia que el celler es va emplenar,
i va dir: "Bueno, aquests nois se'n sortiran."
Perquè no les tenien totes, quan vam començar.
I també recordo que era molt feliç
quan vau ser el millor restaurant del món.
Sí.Molt feliç.
Patint... però també molt feliç, clar!
Best restaurant 2013 is El Celler de Can Roca!
La mare sempre diu: "Qui ho ha dit, això?"
Els anglesos diuen que sou els millors del món? No, home, no!
-Ens ho va dir quan vàrem arribar. -El primer dia, només arribar...
"Escolta, això...?"
Sí, sí, va ser la primera allò... Baixem, tranquils.
És la manera de baixar...
Bueno, clar, és que quan et diuen que ets el millor del món,
com s'encaixa això?
Prenent molta distància, relativitzant,
agraint...,
sabent que pot ser important, més enllà de tu,
per la gent que està amb tu, per als més propers, per la família,
per l'equip, pel territori...
Més enllà que és veritat que el primer any
gairebé no ho vàrem celebrar, el 2013, no vàrem fer una celebració,
no vàrem fer una festa, ens va semblar que...
Ens feia una mica de vergonya.És molt català, això.
-Sí, sí, sí. -Demanar disculpes als altres...
Sí, no celebrar-ho excessivament,
perquè saps també que és una bestiesa dir "el millor del món".
És a dir, saps que és entre injust i beneit.
I agosarat.
Em recordeu una mica el Barça de Guardiola, eh?
Després de guanyar-ho tot, "si ens llevem ben d'hora...",
"si ens continuem llevant ben d'hora i continuem esforçant-nos...".
Però saps què ens va passar?
Que un cop passats els mesos, allò parlant amb l'equip,
cada dimarts ens dediquem a parlar amb l'equip,
a pensar, a escoltar l'equip,
i va quedar la recança de no haver-ho celebrat.
I vàrem pensar que tenien raó, que ens havíem equivocat.
I, per sort, el 2015 vàrem poder fer una celebració,
una festa amb l'equip, i ens vàrem poder desfogar d'això,
treure també els prejudicis, les coses bones s'han de celebrar,
que no n'hi ha tantes a la vida... i ens va anar molt bé.
(Joan) Nosaltres vam viure moments màgics
quan ens van donar la tercera estrella Michelin.
I quan vam ser número 1 les dues vegades,
que rebíem un escalf de la gent de Girona que venia al restaurant,
es convocava la gent per missatges
i venien a les 8 de la tarda a aplaudir-nos
i... se n'anaven, no?
Un aplaudiment llarg i...
i ja està, gent que ha vingut al restaurant...
i gent que no ha vingut ni vindrà mai.
Hosti, aquest és el millor reconeixement.
Però la gent el que sí que veia
era que darrere de tot això hi havia un esforç.
Aquests s'ho han currat, han estat aquí i els veiem,
la gent del barri,
que... són clients de Can Roca de tota la vida,
però que mai han anat al Celler i no entenen gaire bé què hi passa, allà,
ni què hi fem, però...
Però que us estimen.Sí.
I veure que en els mitjans es parlava
que havíem assolit un èxit internacional important
feia que es mobilitzessin i vinguessin
i ens dediquessin un aplaudiment llarg.
I això és molt emocionant.
O sigui, tot aquest moment d'esplendor...
coincideix amb un moment complicat, m'imagino,
que és el Jordi, tu, Jordi, vivint una situació... molt dura, no?
Ara no fa gaire vaig llegir que ja saps què tens,
que és una malaltia neurològica, no?
Però això va començar...
I un bon dia et vas quedar clavat?
Sí, sí, deia que tot això et passa... amb el Celler...
convertit en el millor restaurant del món,
tu, que també et nomenen el millor pastisser del món.
Era el 2014, si no m'equivoco.
I enmig... conviure amb aquesta... amb aquesta realitat.
Bé, tu que ets tan creatiu,
quan els hi vas dir la idea Rocambolesc,
va ser ben acollida de seguida?
Bueno, no...
Exacte.
Bueno, a veure...Que dius que què? Què vols fer?
Sí, diem que en Joan és el dels números,
i aquí, els romàntics, estem al darrere.
Però llavors com funcioneu?
Tenim una idea de tots tres, de cadascun de vosaltres.
Jo soc el cuiner.Sí.
Però... hòstia, per què no fem aquesta cosa, no?
O tot el que heu anat obrint, també, no?
Com us convenceu els uns als altres? És "sí, vinga, ja ens ho trobarem?
En Jordi té una teoria, que diu que en aquest triangle que formem,
la minoria és la que triomfa,
perquè és la que ha de ser capaç de convèncer els altres dos,
és a dir, sempre els projectes surten d'un...
que n'ha de convèncer dos
per tal que comprin la idea.
I, per tant, s'ha d'articular bé, s'ha de pensar bé,
i s'ha de... i ha de ser una bona idea, no?
Per tal que els altres dos ho vegin i se sumin al projecte.
Sempre acabem prenent les decisions amb temps, parlem molt,
i donem temps, és a dir, si no estem d'acord, ens donem un temps,
en tornem a parlar més endavant, fins que al final la cosa quadra,
i sempre hi ha un consens, sempre hem aconseguit tenir consens.
I si hi ha una cosa que no és prou... es dilueix, i no passa res.
¿També us heu de posar d'acord
per poder trobar temps per les famílies?
Tu tens dos fills?Jo tinc en Marc i la Marina.
-I en Josep... -Jo, en Martí i la Maria.
I en Jordi...Acaba de tenir la Queralt.
Quant té la Queralt?
Estem embadalits, sí, estem...
Quina meravella, eh?
I vaig llegir que em sembla que era el teu gran i el gran d'en Josep
que volien continuar dedicant-se a això.
Sí, estan traient el cap, com qui diu,
estan començant i estan fent les primeres passes.
En Martí ara està a la cuina del Celler fent pràctiques.
En Marc està treballant en una restaurant al centre de Girona,
La plaça del Vi 7 i...
La Marina ens està ajudant al Celler, també.
I la Maria l'altre dia al Mas Marroch, ens ajuda...
És a dir que tots es van acostant.
Alguns, en el cas del meu gran, en Marc,
primer, amb una certa distància, perquè ell volia estudiar...
i va començar a estudiar Polítiques i va estar-ho fent...
Fins que va decidir deixar-ho.Ha vist que no...
Ha vist que la política era molt complicada
i se n'ha anat a la cuina.
Se n'ha anat a la cuina...
I va fer el grau superior a l'Escola d'Hostaleria de Girona
i ara està treballant de cuiner, està feliç.
I soc optimista de cara al futur.Tu també amb el teu?
Sí, no, no, molt contents,
a ell li agrada la cuina, vol ser cuiner, està fent ADE a Barcelona,
però té clar que li agrada molt el món de la cuina
i que s'hi vol dedicar.
En tot cas, nosaltres no necessitem que estiguin al Celler de Can Roca,
que segueixi el Celler de Can Roca amb ells,
ens agradaria que..., talment com has vist,
la mare és de can Batista, el pare és de can Reixach,
ells junts, des de Can Roca,
nosaltres, des del Celler de Can Roca,
que els fills poguessin fer un altre local, un altre espai,
una altra fórmula, un altre projecte.
Que trobessin el seu camí.Sí, en tot cas, ens fa il·lusió.
Però tampoc tenim la necessitat que segueixin al mateix lloc
on nosaltres hem tingut la sort de carregar-nos de plenitud.
Clar, a més, clar...És una motxilla molt pesada.
És com si el fill de Messi acaba sent futbolista, no?
Com si un fill de Messi acaba sent futbolista, no?
Que, per cert, m'han dit que hi ha una samarreta de Messi...
que presideix la cuina del Celler.
Sí?Sí, sí.
Signada?(tots) Sí.
Sí, sí, portada pel seu germà.
Ell no ha vingut?No, no, no.
Va estar un dia a punt de venir i jo vaig pensar: "Que no vingui..."
Per què?
Perquè era per celebrar l'aniversari de la seva mare,
venia tota la família,
i l'endemà hi havia un partit que era molt important a Saragossa.
I vaig dir: "Ara que no vingui..."El Barça primer, eh?!
"...que li fotrem un tiberi aquí... aviam si demà no s'aguantarà".
Aviam si demà no està fi...El Barça, primer, eh?
És veritat això que volies ser futbolista?
Ho he dit així perquè m'havia semblat llegir-ho alguna vegada.
Sí, sí, volia ser porter del Barça, evidentment.
Feies de porter?Com tanta gent, no?, m'imagino...
I... sí, el que passa és que és veritat...
que combinàvem l'entrenament i els partits de futbol
amb la feina a casa,
i quan els partits varen començar a ser en lloc del dissabte,
que vàrem començar a fer festa alguns dissabtes, a casa,
els partits eren el diumenge al matí,
a casa hi havia molta feina, era l'hora del vermut,
al servei del migdia hi havia molta feina,
i era sempre molt complicat, era com traumàtic.
Però a quina edat us vau posar a treballar?
-De molt petits. -10 anys.
10 anys... Servint?
(Joan) Mentre jugàvem... i cuinant... sí.
Jugàvem i cuinàvem i servíem. Sí, sí...
Jugàveu allà, al restaurant.Al restaurant, sí, sí, sí.
(Josep) A futbol amb les xapetes de cervesa.
Les cadires eren les porteries, els clients eren els contrincants.
-Teníem... -Eren els "postes" de la porteria.
Que bo...
Sí, a mi em tocaven dos sacs de cebes cada dimarts i dijous...
i 5 galledes de patates cada dia,
i tenia els amics a la porta del carrer
i la porta de la cuina era la porteria.
-Jo feia de porter... -Mentre pelava patates.
Anàvem seguint pelant patates.
Els amics, esperant-vos en aquest carrer, no?
Sí.Que ara anem a parar a Can Roca.
(Josep) ...i carrer Cadí.
Hosti, que també... clar, heu mantingut el negoci i la vida...
en el mateix barri on vau créixer.
-Sí. -Sí, sí.
Un barri obrer, de la perifèria de Girona.
Sí, sí, ara ja una miqueta més endreçat...
Però bé, són les arrels. Hi estem bé. Hi hem estat bé.
Ens va semblar que era un lloc on si fèiem coses interessants,
des d'un punt de vista culinari, la gent podria arribar a venir.
Quan vàrem inaugurar, no ho vàrem dir a ningú.
Fins i tot quan vàrem canviar de restaurant, l'any 2007,
vàrem canviar d'un dia per l'altre.
Aquí hi havia el primer Celler,
enganxat al restaurant dels pares.
Durant 20 anys hi va haver el Celler de Can Roca, sí, sí...
Fins al 2007.
I ara aquí la mare deu estar treballant, no?
-Sí, sí. -Sí, sí.
Hosti, quants anys té ara?(Josep) 83.
I el pare?86... I bé, encara va caminant.
Durant molts anys va obrir a dos quarts de 7 del matí el bar.
Ara ho fa en Narcís, que fa 47 anys que està a la barra.
Mm-hm. I estan bé?Sí, sí.
La mare, més valenta.
Hi ha la fragilitat de la vellesa, però valenta,
i... el pare, una miqueta més "atxutxat",
va tindre... "hidrocefàlia", en diuen, aigua al cervell.
Però li han posat una vàlvula
i ara torna a fer una vida relativament normal i independent,
i bé, sí, estem molt satisfets i molt agraïts...
de la situació de privilegi que ens toca viure,
que puguin viure això amb nosaltres
i també que els nostres fills puguin viure els avis, no?
Sí, sí.
El Celler de Can Roca! Ja hi som!
Quan sentiu que diuen "La fàbrica de somnis"...
-(riallades) -(Joan) Que bonic.
És un moment fascinant, ens trobem amb energia, amb vitalitat,
amb capacitat de creixement, amb capacitat de superació,
amb... un equip meravellós,
amb una família que ens dona suport al màxim,
i també amb una sensació d'embranzida, d'empenta,
i de projectes per tirar endavant.
Jo crec que queda molt encara per fer.
I sense hores per poder jugar al futbolí, no?
Exacte.
El teniu, el futbolí, per això?Sí, sí, sí.
Fem una partideta o què?Vinga, va.
Sí? Però... i com juguem? Normalment, quines parelles feu?
Normalment, juguem en Jordi i jo contra ell.
Perquè com que volia ser futbolista...
Perquè són cuiners i jo...Mantenim la parella de sempre?
I anem tu i jo? Vinga? Va!
# Another day in June, we'll pick eleven for football.
(cor) # We'll pick eleven for football.
# We're playing for our lives the referee gives us fuck all.
(cor) # The referee gives us fuck all.
# I saw you in the corner of my eye on the sidelines.
# Your dark mascara bids me to historical deeds.
#
