
iw: 
מתרגם: Shlomo Adam
מבקר: Sigal Tifferet
השיטה המדעית דפוקה.
(צחוק)
אני לא מתכוון לומר
שהמדע דפוק.
כפיזיקאי, אני מאמין שהמדע
מביא המון תועלת לאנושות.
אבל כשהייתי בכיתה ח',
למדתי על הדבר הזה,
"השיטה המדעית."
ומאז עסקתי במדע,
עבדתי עם מדענים
ולימדתי מדעים
לתלמידי קולג',
תלמידי יסודי,
ותלמידים בכיתות ז' וח'
בחטיבות הביניים.
ומההתנסות הזאת הגעתי למסקנה
שהשיטה המדעית... דפוקה.
אם עבר כבר זמן רב,

English: 
Translator: Rhonda Jacobs
Reviewer: Peter van de Ven
The scientific method sucks.
(Laughter)
Now, by that I don't mean
that science sucks.
As a physicist, I believe that science
has had countless benefits for humanity.
But when I was in eigth grade,
I learned about this thing
called the scientific method.
And since then, I have done science,
I have worked with other scientists
and I've taught science
to college students,
to K-12 teachers,
and to seventh and eighth graders -
middle schoolers.
And from these experiences,
I've come to the conclusion
that the scientific method ... sucks.
If it's been a while for you,

iw: 
עבורכם, כמו עבורי,
מאז חטיבת הביניים,
אזכיר לכם אותה בקצרה.
קודם כל, שלב 1: זהו בעיה.
שלב 2: חקרו קצת.
שלב 3: נסחו השערה.
שלב 4: הריצו ניסוי 
עם משתנים תלויים ובלתי-תלויים
כדי לבחון את ההשערה שלכם.
שלב 5: נתחו את הנתונים.
שלב 6: הסיקו מסקנה.
נשמע טוב, נכון?
זה בוודאי מתאים
למה שרואים בטלוויזיה ובסרטים,
וגם בחדשות.
למרבה הצער,
זה בכלל לא מייצג
את מה שעושים מדענים
ואת המדע.
וזה מתבטא בארבע דרכים עיקריות:
קודם כל,
זה מתקדם בקו ישר לגמרי.
אנו מתחילים מהצגת בעיה
ויוצאים עם מסקנה.
זה אומר שהמדע הוא משהו
שגומרים והולכים,
וככה זה נשאר לנצח.
שנית, זה לא איטואיטיבי.
איך אני בוחר בעיה?

English: 
as it has been for me,
since middle school,
let me run through it real quick for you.
First of all, Step 1: Identify a problem.
Step 2: Do some research.
Step 3: Form a hypothesis.
Step 4: Do an experiment with some
independent and dependent variables
to test your hypothesis.
Step 5: Analyze data.
Step 6: Draw a conclusion.
It sounds good, right?
It certainly matches
what we see on TV and in movies,
and what we see on the news.
Unfortunately, it completely misrepresents
what scientists do
and what science is all about.
And this manifests in four main ways:
First of all, it's incredibly linear.
We start with a problem statement,
and we end with a conclusion.
This implies that science
is something that's once and done,
fixed for all time.
Secondly, it's not very intuitive.
How do I choose a problem?

iw: 
מה אני עושה בסוף
עם המסקנה שלי?
אם אין לי מושג מה אמור
או אפילו עשוי לקרות,
איך אני מעלה השערה?
זה הופך את התהליך למאיים
ומסוכן.
שלישית, המוקד הוא על המסקנה -
להגיע למסקנה או לעובדה.
אז מה קורה כשהמידע משתנה?
מה קורה כשהעובדות משתנות?
איך התהליך הזה דואג לכך?
ולבסוף, ההתמקדות בעריכת ניסויים.
אל תבינו אותי לא נכון;
חשוב לי מאד ללמד תלמידים
לשלוט בכל המשתנים האקראיים האפשריים,
אבל כבר נערכו מחקרים ממש טובים
מבלי היכולת לשלוט בכלום.
אני רוצה שתדמיינו לרגע
את התקציב שיידרש כדי
להקים מעבדה כאן, בכדור הארץ,
כדי לחקור את תוכו
של כוכב הלכת צדק.

English: 
What do I do with
my conclusion when I'm done?
If I have no idea what should
or even could happen,
how do I come up with a hypothesis?
This makes the process intimidating
and dangerous.
Three, there's a focus on conclusion -
reaching the conclusion,
on getting a fact.
Well, what happens
when the information changes?
What happens when facts change?
How does this process capture that?
And finally, the focus on experimentation.
Now, don't get me wrong,
I'm a big fan of teaching students
to control for whatever
random variables they can,
but there's been a lot
of really good science that's been done
without being able to control
for, well, anything.
For a moment, I'd like for you to imagine
what budget it would take
to create a laboratory here on Earth
to study the interior of Jupiter.

iw: 
או כדי ליצור כוכב מאפס.
או כדי לחקור את התפתחותה
של גלקסיה.
הייתם רוצים שהמסים שלכם
יוצאו על זה?
אולי אתם חושבים,
"זה בטח לא כל-כך רע.
"הרי הכשרנו דורות של מדענים
בשיטה המדעית,
"כולל אותי.
"אתה בטח מגזים."
אז בואו נעבור ביחד
על כמה נתונים.
ל-65% מהאמריקנים
יש מושג קלוש או אפסי
מה המדענים עושים באופן יומיומי.
(צחוק)
אבל 50% מהם חושבים,
שלא משנה מה זה -
זה מסוכן.
(צחוק)
32% מתלמידי חטיבות הביניים
או כיתות ח',
קיבלו הערכה של "מיומן" או מעליו
במדעים בשנת 2011.
הבשורות הטובות הן
שזה 30% יותר מאשר ב-2009.

English: 
Or to form a star from scratch.
Or to study a galaxy's development.
Do you want your tax dollars
to go towards that?
Now, you may be thinking,
well, it's probably not that bad.
I mean, we've trained generations
of scientists using the scientific method,
myself included,
surely, I'm exaggerating.
Well, let me walk through
a few statistics with you.
65 percent of Americans
have little to no idea
what scientists do on a day-to-day basis.
(Laughter)
50 percent of them, however,
have considered it,
whatever it is, dangerous.
(Laughter)
32 percent of middle schoolers,
of eighth graders,
score at or above proficiency
in science, in 2011.
The good news is,
that's up from 30 percent in 2009.

iw: 
הבשורות הרעות הן שזה אומר
ששני שליש מתלמידי חטיבות הביניים
לא השיגו ציון "מיומן".
30% ממורי בתי-הספר היסודיים
מרגישים כשירים ללמד מדעים.
זה, בהשוואה ל-52%
שמרגישים כשירים ללמד את מדעי החברה,
66% שמרגישים כשירים
ללמד מתמטיקה,
ו-77% שמרגישים כשירים
ללמד קריאה ואמנויות לשון.
אבל הנה הנתון הכי אהוב עלי.
שאומר לי הכי הרבה.
מתוך 2,000 הורים שנסקרו בבריטניה,
50% אומרים שהם חוששים
לענות לשאלות ילדיהם במדעים --
שאלות כמו, "מדוע השמיים כחולים?"
ו"מדוע רואים את הירח ביום?"
20%, אחד מכל חמישה,
אמר שבתשובה לשאלות כאלה,
הוא ענה, "אף אחד לא יודע למה"
או המציא משהו.
(צחוק)
זה מדאיג אותי.

English: 
The bad new is, that implies 68 percent,
two thirds, middle schoolers,
score below proficiency.
30 percent of elementary school teachers
feel well prepared to teach science.
Now that's compared to 52 percent
who feel well prepared
to teach social studies,
66 percent who feel
well prepared to teach mathematics,
and 77 percent who feel well prepared
to teach reading and language arts.
But here's my favorite statistic of all,
the one I find most telling.
Of 2,000 parents surveyed in the UK,
50 percent said that they feared
answering their children's
questions about science -
questions like, why is the sky blue?
And why is the moon out
during the daytime?
20 percent, one in five,
said that in response to such questions,
they said, "No one knows"
or made somethig up.
(Laughter)
This concerns me.

iw: 
כתרבות, כציוויליזציה,
המדע מפחיד אותנו.
מדוע?
אני מאמין שזה נובע
משלושה מקורות עיקריים.
ראשית, יש לנו אובססיה
לתשובות נכונות,
יש לנו אובססיה למסקנות.
וככל שאנו מתקדמים,
אנו לומדים עוד ועוד,
ואיננו מסוגלים לעקוב אחרי הכל.
בנוסף, העובדות, המסקנות האלה, משתנות.
אתן לכם דוגמה.
אם אתם כמוני,
אז כשגדלתם,
היו במערכת השמש תשעה כוכבי-לכת.
ב-2006,
אחד מהם בוטל.
וזה מביא אותי לנקודה השלישית:
למה?!
(צחוק)
איננו מבינים איך מתקבלות ההחלטות האלה.
איננו מבינים את תהליך החשיבה
הכרוך בכך.
אולי כל הבעיות האלה
אינן אשמתה של השיטה המדעית,

English: 
As a culture, as a civilization,
we fear science.
Why?
Well, I believe there are
three main sources of that.
First of all, we're obsessed
with right answers,
we're obsessed with conclusions.
And as we go further and further,
we learn more and more stuff,
we can't keep track of it all.
In addition, the facts,
those conclusions, change.
Let me give you an example.
If you're like me,
when you were growing up,
there were nine planets
in the solar system.
In 2006,
one of these things was eliminated.
Which brings me to my third point:
Why?!
(Laughter)
We don't understand
how do these decisions get made.
We don't understand
the thought process behind it.
Now, all of these problems possibly don't
lie at the feet of the scientific method,

iw: 
אבל זה לא עוזר.
אבל יש דרך טובה יותר.
הבה ואציג לכם
את מחזור החשיבה המדעית.
הוא מתחיל עם תצפיות מעניינות.
מה נחשב מעניין?
אם אתם מוצאים עצמכם
שואלים את השאלה:
"מה קרה כאן?
"מדוע זה קרה?
"מה מתרחש כאן?"
זה כנראה מעניין.
לנוכח שאלות כאלה,
המוח האנושי עושה דבר מדהים:
הוא מנסה להמציא תשובה,
סיפור, הסבר
למה שקורה.
הרבה אנשים שמחים מאד
לקבל תשובה.
אבל מדענים -- וזה מה שמבדיל אותם
מאנשים אחרים --
מדענים רוצים לדעת
אם התשובה שלהם נכונה.
ולכן הם אומרים,
"אם ההסבר שלי נכון,

English: 
but it's not helping.
There is, however, a better way.
Let me introduce you
to the cycle of scientific thinking.
This starts with interesting observations.
What counts as interesting?
Well, if you find yourself
asking the question:
What happened there?
Why did that occur?
What's going on?
It's probably interesting.
In the face of such questions,
the human brain does an amazing thing:
It tries to come up with an answer,
a story, an explanation
of what's going on.
Now, a lot of people
are perfectly happy to have an answer.
But scientists - and this is what makes
scientists different from other people -
scientists want to know
if their answer is right.
And the way they do that is by saying,
"Well, if my explanation
is true, is correct,

English: 
then I should also see this ..."
They make a prediction.
And once you have a prediction,
the only thing left to do
is to go make an observation,
is to see if you were right.
And if you are, yay!
But if you're not, if you're truly lucky,
and you got it wrong,
then that's going
to bring up more questions -
questions that require more explanation.
Which leads to new predictions.
And so on, and so on, and so on.
Now, why is this better?
Well, first of all, it actually
represents what scientists do.
In fact, post-graduate
education in science
is all about teaching people
how to take interesting observations,
ask pertinent questions,
and then develop explanations
that lead to observable predictions.
This is science.
But secondly, and more importantly,
it's much more intuitive
and much more engaging.

iw: 
"כי אז עלי לראות גם ש..."
הם מנסחים תחזית.
ומעת שיש לכם תחזית,
כל שנותר לעשות
הוא לבצע תצפית
כדי לראות אם צדקתם.
ואם כן, יש!
אבל אם לא, אם באמת
יש לכם מזל וטעיתם,
אז זה יעלה שאלות נוספות -
שאלות שמחייבות הסברים נוספים.
וזה יוביל לתחזיות נוספות.
וכן הלאה, וכן הלאה, וכן הלאה.
מדוע זה טוב יותר?
קודם כל, זה באמת מייצג
את מה שהמדענים עושים.
למעשה, בתארים מתקדמים במדעים
מדובר אך ורק בללמד אנשים
לערוך תצפיות מעניינות,
לשאול שאלות רלוונטיות,
ולפתח הסברים שמובילים
לתחזיות בנות-תצפית.
זה מדע.
אך שנית, וחשוב יותר,
זה הרבה יותר אינטואיטיבי
ועם הרבה יותר מעורבות.

English: 
The power is in your hands.
Once you have an interesting question,
do you want to go to the library
and read up on other people's answers?
Or do you want to skip all that
and come up with an answer of your own,
and see if you can make
a prediction and test it?
It's up to you.
That makes it much less intimidating.
From this, as well,
it becomes much more obvious
how examples, how explanations,
change over time.
In fact, there are only
three possible things
that can happen to a scientific model:
It makes the right predictions,
in which case it becomes
stronger over time;
it makes a few wrong predictions,
in which case it is modified over time;
or it makes completely wrong predictions,
in which case it will be
abandoned over time.
The last great thing about this model
is that it also illuminates something
that's very dear to my heart:

iw: 
הכוח נתון בידיכם.
כשיש לכם שאלה מעניינת,
האם תרצו ללכת לספריה
ולקרוא שם תשובות של אנשים אחרים?
או שתעדיפו לדלג על כל זה
ולמצוא תשובה משלכם,
שתוכלו לנסח עבורה תחזית
ולבחון אותה?
תלוי בכם.
זה עושה את זה פחות מאיים.
זה גם מבהיר יותר
איך דוגמאות, איך הסברים
משתנים עם הזמן.
למעשה, יש רק שלושה
דברים אפשריים
שיכולים לקרות למודל מדעי:
הוא מייצר תחזיות נכונות
ובמקרה זה הוא מתחזק עם הזמן;
הוא יוצר כמה תחזיות שגויות,
ובמקרה זה הוא משתנה עם הזמן;
או שהוא מנסח תחזיות
שגויות לחלוטין,
ובמקרה זה,
ינטשו אותו עם הזמן.
הדבר האחרון והנהדר
בקשר למודל הזה הוא,
שהוא גם שופך אור
על משהו שיקר מאד לליבי:

English: 
the idea that any explanation
must be able to be proven false.
And to explain this, I want to start with:
What would it take for me to show
that my explanation of a phenomenon
is True, with a capital 'T'?
Well if it's true,
then every prediction it makes
should match the observations.
Well how do I check that?
I have to check "every" observation.
That's not "every observation
that I can make with my current budget."
That's not "every observation
that I can make here
in this amount of time that I have."
It's "every" observation.
Everywhere. Everywhen.
It's not possible.
In order to prove
an explanation false, however,
all I have to do is find out
that it makes the wrong predictions,
and then make sure
that I didn't make a mistake.
The way I think of this is to say:
If you give me a model that consistently
predicts the wrong thing,

iw: 
הרעיון שכל הסבר צריך להיות ניתן להפרכה.
וכדי להסביר זאת, ברצוני להתחיל עם:
מה יידרש ממני כדי להוכיח
שההסבר שלי לתופעה כלשהי
הוא לגמרי נכון?
אם הוא נכון,
כל תחזית שנובעת ממנו
צריכה לתאום לתצפיות.
איך אני בודק את זה?
עלי לבדוק "כל" תצפית ותצפית.
לא "כל תצפית שאני יכול לבצע
במסגרת התקציב הנוכחי."
לא "כל תצפית
שאני יכול לבצע כאן
"במסגרת הזמן שיש לי."
זה כל תצפית אפשרית.
בכל מקום. בכל זמן.
זה בלתי-אפשרי.
אבל כדי להוכיח שהסבר מסוים
הוא שגוי,
עלי רק לגלות
שהוא יוצר תחזיות שגויות,
ואז לוודא שלא עשיתי טעויות.
אני חושב על כך בצורה הזאת:
אם תתנו לי מודל
שמנבא כל הזמן דברים לא-נכונים,

English: 
I can say with certainty,
your model is wrong.
If you give me a model that consistently
predicts the right thing,
I can say with certainty
that your model is not wrong ...
yet.
Let me give you an example.
In 1781, we found the planet Uranus.
But it did this really weird thing.
At certain points in its orbit,
it was further along than we expected
based upon our models,
our understanding of gravity.
And at other points in its orbits,
it hadn't traveled far enough.
It was almost as if it was traveling
too fast at some points
and not fast enough at other points.
Astronomers looked at this, and they said,
"You know, it looks a lot
like something is pulling it -
pulling it a little bit faster
or a little bit slower
depending on where it is in its orbit.
Maybe there's a planet out there.
Maybe there's something
interacting with it gravitationally."

iw: 
אני יכול לומר בוודאות
שהמודל שלכם שגוי.
אם תתנו לי מודל
שמנבא כל הזמן דברים נכונים,
אני יכול לומר בוודאות
שהמודל שלכם אינו שגוי...
בינתיים.
אתן לכם דוגמה.
ב-1781 גילינו את כוכב הלכת אורנוס.
אבל הוא התנהג בצורה מוזרה.
בנקודות מסוימות במסלול שלו,
הוא היה מרוחק מכפי שציפינו
על סמך המודלים שלנו
והבנתנו את הכבידה.
ובנקודות אחרות במסלולו,
הוא לא התרחק מספיק.
זה היה כאילו שהוא
נע מהר מדי בנקודות מסוימות
ולא מהר מספיק בנקודות אחרות.
האסטרונומים צפו בזה ואמרו,
"נראה כאילו משהו מושך אותו,
"קצת מהר או לאט מדי
"לפי המיקום שלו במסלול.
"אולי יש שם איזה כוכב-לכת.
"אולי יש שם משהו
שיוצר איתו אינטראקציה כבידתית."

iw: 
הם עשו את החישובים,
מצאו איפה אמור להיות כוכב הלכת הזה,
כיוונו את הטלסקופים שלהם
למקום הזה בשמיים.
כוכב הלכת שהם מצאו
קרוי היום "נפטון".
נפלא שהם הצליחו לעשות זאת,
ובהחלט היו חריגות
במסלול של אורנוס.
אז הם עשו חישובים,
אמרו שאולי יש מאחור
כוכב-לכת נוסף, לא ידוע,
הם עשו את החישובים,
מצאו איפה כוכב הלכת אמור להיות,
כיוונו את הטלסקופים שלהם
לאותה נקודה בשמיים,
הביטו וגילו...
שום דבר.
וזאת היתה בעיה.
הם אמרו, "בסדר,"
אבל המשיכו לצפות.
ובסופו של דבר הם ראו משהו.
וזה לא היה במקום בו הם ציפו,
ולא בגודל שלו הם ציפו,
אבל הם אמרו, "מצאנו משהו,
וזהו כוכב-לכת,
"ואנו נקרא לדבר הזה 'פלוטו'."
עברו 60 שנה,

English: 
And so they did the calculations,
they found out where the planet should be,
and they pointed their telescopes
in the sky at that location.
The planet they found
we call Neptune, today.
Now, this was awesome
to be able to do this,
and there were still discrepancies
in Uranus's orbit.
So they did calculations,
they said maybe there's
another planet out there, planet X.
They did the calculations,
they figured out
where that planet should be,
and they pointed their telescopes
into the sky at that point,
and they looked and they found ...
nothing.
And this was a problem.
And they said, "Okay,"
but they continued to look.
And eventually they saw something.
And it wasn't where they expected,
and it wasn't really
the size they expected,
but they said, "We found something,
and it's a planet,
and we're going to call that thing Pluto."
Fast forward 60 years.

iw: 
האסטרונומים המשיכו להסתכל,
המשיכו לנהל תצפיות,
ועוד אחד הופיע.
אותו גודל, אותו הרכב,
אותו מקום.
ואז עוד אחד,
ועוד אחד,
ועוד אחד,
ועוד אחד.
והאסטרונומים אמרו, "רק רגע,
"זה לא נראה כמו
שאר כוכבי הלכת,
"אלא יותר כמו חגורת אסטרואידים,
"קבוצת עצמים שנעים באותו מסלול הקפה
"אבל אינם באמת כוכבי-לכת,
לא כפי שאנו חושבים על כוכבי-לכת."
וככל שההוכחות,
ככל שהתצפיות המשיכו להצטבר,
האסטרונומים נאלצו בסופו של דבר
לנטוש את ההסבר של פלוטו
ככוכב-לכת --
הוא לא התאים.
כך גם עלינו לנטוש
את המודל המדעי.
הוא לא מתאים.

English: 
Astronomers continued looking,
continued taking observations.
And another one popped up.
Same size, same composition,
same location.
And then another one,
and another one,
and another one,
and another one.
And astronomers said, "Uh oh.
This is not looking so much 
like the other planets,
this is looking like the asteroid belt -
a collection of objects
that all share the same orbit
but aren't really planets,
not what we think of as planets."
And as the evidence,
as the observations continued to build,
astronomers ended up having to abandon
this explanation of Pluto
as being a planet -
it didn't fit.
In the same way, we need to abandon
the scientific model.
It doesn't fit.

iw: 
במקומו עלינו לאמץ
את מחזור החשיבה המדעית.
לא צריך להיות מומחה
כדי לעסוק במדע.
לא צריך לדעת הכל
כדי לענות על שאלות ילדיך
בתחום המדע.
אפילו אם התשובה היא:
אני לא יודעת.
מה דעתך?
התבוננו,
הסבירו,
תנו חיזוי.
די בכך; זה מספיק טוב.
ביחד, כהורים, מחנכים ומדענים
אנו יכולים להכין את ילדינו,
תלמידינו, בתי הספר שלנו וארצנו
לאתגרי המאה ה-21 ומעבר לה,
אם נלמד במשך הזמן
לחשוב אחרת על המדע.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)

English: 
Instead, embrace
the cycle of scientific thinking.
You don't have to be
an expert to do science.
You don't have to know everything
to answer your kid's
questions about science.
Even if the answer is: I don't know.
What do you think?
Observe.
Explain.
Predict.
That's enough; it's good enough.
Together, as parents,
as educators, and as scientists,
we can prepare our kids, our students,
our schools, and our country
for the challenges
of the 21st century and beyond,
if we can learn to think differently
about science over time.
Thank you very much.
(Applause)
