#
# I come home, in the morning light...
# My mother says "When you gonna live your live right"...
Ferran... Adrià.
Com anem?
Bé?Aquest senyor...
Sí. M'estava explicant que venen molts arquitectes aquí, ara.
Que venen...?Molts arquitectes a instal·lar-s'hi.
Aquí, on teniu el...
Sí, perquè... quan vam arribar, el 2014, no hi havia quasi ningú.
I ara quasi està ple. És un lloc molt xulo.
Tu ja deus ser com del barri, no, ja?
Sí, jo vaig viure aquí...
eeeh... 15 anys, no?
Jo soc d'Hospitalet, però la meva dona era d'Hostafrancs.
Mm-hm.I durant anys vam viure aquí.
Com estàs?
Bé, bé, bé. Si tenim salut, bé.
I en tens.
Sí. El més important és la salut, tota la resta...
Sí? Et preocupa? Clar, ara tens...
Quants anys tens ara, Ferran?57.
No, sempre m'ha preocupat la salut, la meva i la de tothom, no?
Els pares van morir, els sogres, també.
I això no es pot optimitzar de cap manera.
El teu pare va morir..., fa quant?
Hòstia, ara, no ho sé... 5 o 6 anys, no?
La mare igual en fa 3...
És algo que no faig molt record...
Per les coses que no són amables, no tinc molta memòria.
Sí? Fas un "delete", elimines.Sí, sí. Bastant, bastant. Sí.
Tinc records d'ells perquè al final el que m'agrada és quan estaven bé.
Ja.
Tinc la memòria de quan estaven bé i... i tal.
Però sí. Soc... amb això soc bastant fred, de vegades massa fred.
Clar, aquesta fredor suposo que va bé per algunes coses...
i per unes altres potser no tant, no?
Ho dic perquè, de vegades, el dolor de l'absència...
no saps mai quan surt emocionalment, no?
Sí, de vegades, hi penso... De vegades, jo...
Tots les..., els quatre, i el Juli, el meu soci, també,
van tindre una malaltia fotuda.
Mm-hm.
Llavors jo crec quan un té una malaltia fotuda...
ja està fent el..., la pena, l'estàs fent ja abans.
Mm-hm.
I quan moren, dius... "Si... si ja ho sabia".
Tu ho fas per això, que et cuides ara amb 57 anys?
De fer esport, de menjar bé...
Home, de menjar bé, segur.Sí, sí.
No, no, però a vegades...
els que us hi heu dedicat més no sou els que mengeu més bé, no?
No em cuido el que m'he de cuidar, però em cuido.
Faig una miqueta de bondat perquè jo sopo molt fora de casa...
i no puc estar bevent cada dia alcohol, per exemple.
Procuro caminar... bastant.Això va molt bé.
El que passa és que jo tinc molt desgast... psíquic
i el meu metabolisme no fa possible
que, a més, tingui aquest desgast físic.
Hi ha gent que li va molt bé.
Doncs a mi no.Clar, fer esport "despeja", no?
És que jo no tinc força.
Clar, a quina hora et lleves, tu, cada dia?
Normalment, de mitjana a les 5.
Hòstia.
Sopo a les 7, 7 i..., dos quarts de 8...
i a dos quarts de 10 ja estic al llit.
Sempre? O quasi sempre?
Quasi sempre, fora de qüestions excepcionals.
Per exemple...Si juga el Barça, no.
Si juga el Barça...Si hi ha Champions...
Depèn...
Sí, em puc quedar, però també avui dia amb internet...
Ja, també canvia, és veritat. No, no, no...
El del Liverpool, el vas veure?El Liverpool...
Va ser brutal perquè...
Vaig veure la primera part,
dic: "Hòstia, això té mal rotllo. Me'n vaig a dormir."
Amb un 1 a 0.Vale?
I no sé per què..., no sé..., el subconscient.
A les 3 m'aixeco, miro el telèfon...
Hòstia, 4 a 0.
Tu havies jugat a futbol?
Jo hi havia jugat, sí.
El que passa que vaig arribar a un nivell... normalet.
De què jugaves?De Xavi.
De Xavi...Sempre rumiant.
Sempre rumiaves...De Xavi, però un de normalet.
A futbol, sempre... vaig aprendre molt.
En el sentit que, clar, un al final és el que els altres diuen que ets.
Jo me n'anava cada a dormir pensant que era Johan Cruyff.
(riu)
No, no, m'entrenava cada dia,
feia un esforç,
però no tenia el talent, ni molt menys,
no de Johan Cruyff sinó de... de poder jugar a Primera Divisió.
I vaig tindre... allò...,
no sé com dir-ho, de demanar-li a l'entrenador:
"Escolta'm, tu creus que jo arribaré lluny?"
I ell em va dir: "Com a molt, a Tercera".
I això l'hi vaig dir al Xavi, el jugador.
Vam fer una trobada per una història i tal...
I li va dir: "Hòstia..., està molt bé, hi estic d'acord.
però tu pots fer coses perquè canviïn la teva opinió.
Perquè tothom deia que jo, petitó, no podia jugar al Barça.
I els vaig demostrar que sí."
I tant.
És veritat que un és el que els altres diuen que és,
però tu pots fer... actes
perquè aquesta opinió canviï.
Clar, però a la cuina sí que t'han dit...,
moltes vegades,
que ets el millor del món,
Sí, el que passa és no hi ha... això del millor del món.
El futbol més o menys es pot mesurar.
les qüestions que no es poden mesurar...
Al final, quan algú diu això del "millor del món"...
o... qüestions... "increïble" i tal,
s'està parlant de la influència.
I que El Bulli,
on jo soc una part important
amb el Juli Soler el meu soci, que va morir,
el meu germà Albert,
que ha influenciat el món.
Això sí, avui en dia és algo indiscutible.
Però el món, del món, no el..., el món.
Hi ha quantitat de coses que fa la gent en el dia a dia
que no sap que això ve del que va ser... El Bulli.
Tot ho racionalitzes tant, sempre?
T'ho dic perquè et deia això de...
"El millor restaurant del món moltes vegades"
i has fet una reflexió racional, però emocionalment...
Clar, hi ha emocions...
Suposo que la primera vegada deu fer molta il·lusió.
Sí, però les emocions...
Primer, jo mai vaig treballar ni treballo per als premis,
i els tinc tots, saps o no?,
però mai hi treballo, però m'agraden.
I està bé perquè la vida és dura i tindre premis està bé.
Però nosaltres mai hem treballat pels reconeixements.
Llavors això canvia...
Després també has d'entendre...
A mi no m'agradava menjar, no m'agradava cuinar,
jo no volia ser cuiner...
Ni jo ni el meu germà, ni l'Albert.
No hem sigut vocacionals.
La nostra carrera és molt estranya.
I quan hi ha escoles de negoci que estudien El Bulli i tal...
És molt estrany, és molt difícil d'ubicar.
Llavors jo que soc de Santa Eulàlia de l'Hospitalet,
de família treballadora...
Fixa't on he arribat a nivell professional.
O ets molt racional...
o estàs mort.
Que cada dia et diguin: "No, és que tu ets el millor cuiner del món,
és que tu no sé què..."
Clar, què vols que et digui?
Però a tu et va fer feliç...,
arribar on vau arribar amb El Bulli.
Però és que en la meva felicitat,
a nivell professional parlo sempre.
Cuidado, hem de separar..., jo estic casat amb la Isabel...
Clar, però és una feina que també va molt lligat, eh?
Bé, bé, jo he tingut sort que tinc una fam...
Els meus pares eren meravellosos, tinc un germà que és meravellós,
i una dona que és increïble.
La família de la dona...I un nebot...
Jo mai he tingut problemes familiars.
La vida professional és una altra història.
Perquè hi va haver un moment que vaig apostar,
no vaig apostar...,
el que m'agrada era tot el tema de crear...
La creativitat, tot aquest rotllo...
I això és una altra lliga.
La relació del...
d'una persona amb la creativitat és molt estranya
perquè dependrà molt del nivell que tu et posis.
I nosaltres estàvem xalats.
Nosaltres fèiem el que...
Aquest esport extrem que ningú entén,
jo no ho entenc, no?, gent que es fot...
Ah, sí. A córrer 80 quilòmetres...
No, no, i amb una bicicleta...Sí...
Nosaltres fèiem "creativitat extrema".
I per què?Perquè ens ho passàvem pipa.
Aquesta relació sadomasoquista...,
sí o no?,
ens encantava.
I sempre us ho vau passar pipa?Sí, sí.
A nosaltres no ens feia falta que ningú ens fotés pressió.
Quan estàvem al Bulli, t'aixecaves el matí i dèiem:
"Mira, hem de fer algo que no s'ha fet en la història."
Clar, tu dius: "Tu estàs xalat o què?" Saps o no?
En el nostre sector, eh.
Ells sabien que ni molt menys, ni molt menys, cada dia farien això.
Però el nostre repte era aquest.
I ara, quant fa que vau tancar El Bulli?
El Bulli mai s'ha tancat. Tu m'has recollit al Bulli.
El restaurant. Sí. Correcte.Ah...
Tens raó. Tens raó. El restaurant. No ho trobes a faltar?
Jo em vaig retirar de la gestió dels restaurants.
A mi tota la part de gestió... la vaig fer molts anys,
però jo ja no en vull saber més.
A un altre li agrada més... crear.
I el concepte de crear...
és cuinar d'una manera estranya.
Cuinar, entenem...
Jo continuo fent aquí la part teòrica i tal...
Tot això ho continuo fent. Ara no-no tinc...
Clar, és que els projectes que tens són molt potents.
Avui el meu pare em deia: "Que tens gravació?"
Dic: "Sí. Mira, vaig a portar el Ferran Adrià".
I m'ha dit: "Què fa el Ferran Adrià, ara?"
I l'hi he intentat explicar.
Però, simplificant, perquè la gent ho pugui entendre.
T'explico, la fundació té 3 missions... clares.
Una és guardar el llegat d'El Bulli,
que aquí al carrer Mèxic
estem fent la maqueta del que serà el final.
El final, això es diu "la Bulligrafia"...
és un joc de paraules de "Biografia" i "Bulli".
Al final serà igual de gran, a nivell de metres expositius,
que el MACBA de Barcelona.
La segona missió
és tot el tema de compartir la nostra experiència en la innovació.
I això és el que fem a Cala Montjoi
que es diu "El Bulli 1846"
perquè són les receptes que vam fer a la història d'El Bulli.
I allà no és, que és el que costa d'entendre,
la finalitat no és la cuina sinó la innovació.
El tercer
és crear contingut de qualitat per al nostre sector,
la restauració gastronòmica.
I d'això, n'estem fent una enciclopèdia...
que es diu "Bullipèdia".
I d'això cada any sortiran, ja han sortit,
7-8 llibres d'unes 600 pàgines.
Uns llibres molt acadèmics.
I molt extens, no? I molt profund.
Acadèmic per al món universitari relacionat amb la gastronomia...
Ja tenim 3 projectes.
Jo l'hi he explicat, i em dius si estic equivocat o no.
Dic: "Tinc la sensació que el Ferran,
"al llarg de tota la seva carrera, ho ha après tot treballant;
"ara és abordar al màxim el coneixement que has adquirit,
"teoritzar-lo i aportar-ho a...
i aportar-ho al món del seu sector".
Està bastant... està bastant ben explicat.
El luxe que jo m'he pogut permetre, és el luxe que qualsevol persona...
que es dediqui una miqueta a un ofici, a una professió...
on el coneixement és important,
tindrà:
temps per pensar.
O sigui, jo, quan...Hosti, quin gran valor que no...
Jo, quan em vaig retirar, que estic casat, no tinc fills,
vam decidir amb la meva dona
que tot el que podíem guanyar a partir d'ics moment,
amb el Juli, fer la fundació,
tots aquests diners posar-los a la fundació.
Ara tindries fills, ho faries diferent?
Alguna vegada t'he sentit explicar: "La feina no m'ho permetia".
Del que no puguis canviar, no et preocupis.
Preocupa't solament del que puguis canviar.
Sí, però bé et deu venir al cap.No.
Preocupa't solament del que puguis canviar.
Què vols que faci?Però t'hauria agradat?
És que no..., ni ho sé.
Quan era el moment, "ara no". No podia. En el meu cas.
La gent dirà: "Es pot fer tot..."; en el meu cas, no.
Per ics motius.
No vaig poder venir mai a El Bulli.Ni tu, ni la majoria.
I saps que vam estar a punt de fer una bogeria amb un amic meu?
El Bulli es como Marte: tothom en parla i ningú hi ha estat.
Eh, no, no! Vaig trucar-hi i no hi havia manera de trobar taula.
Saps que ens va passar pel cap fer una bogeria?
Ens volíem plantar amb una tenda, allà fora...
Escolta, hi ha hagut...
Ens volíem plantar allà fora, dic: "Hòstia, algo ens donaran!"
Hi han hagut coses pitjors.Sí?
Sí, home.Què és el pitjor que has vist?
Al voltant d'El Bulli hi ha hagut anècdotes que no és la realitat.
Al final, El Bulli es va convertir en un fenomen...
on dos milions de persones del món, cada any, hi volien anar.
En veritat sols hi havien 700 taules...,
l'any que tu et posaves al mercat.
Llavòrens, tot aquest mite que es va crear és veritat.
Però això era estúpid.
Quina és la bestiesa més gran que has vist?
Això era estúpid, és un dels motius pels que vam tancar.
Perquè era una frustració violenta
a nivells que jo no surti en 3 anys...
No anava a cap lloc social. Saps per què?
Perquè tu avui, si El Bulli estigués obert,
a l'acabar, quan el programa s'ha acabat...
"Per cert, Ferran...,
"és que tinc un germà, una germana, tal,
que la il·lusió més gran és poder anar a El Bulli".
I com vols que després de fer un programa et digui que no?
No té sentit, no tenia sentit.
Tingues en compte que no sortir en 3 anys...
El Bulli no tenia telèfon. Saps per què?
Perquè la gent ens insultava directament. Directament.
Hòstia, arribes fins aquí, però m'has dit:
"No era una feina vocacional".
Per què t'hi vas posar, doncs?Volia anar de vacances a Eivissa.
Vaig estudiar Administració, perquè volia fer Empresarials.
Sense saber gaire bé què eren Empresarials, eh.
I em vaig cansar, dic: "Hòstia, ara què vols...? Què faré?"
T'avorria.
I dic: "Hòstia, vull anar de vacances a Eivissa, tu".
De festa?Sí.
Això era l'any...?80.
80, que sonava...80.
Això, era l'època que sonava això.
Sí, sí, és veritat.No?
Era la festa a Eivissa.
I abans d'anar a Eivissa, vaig trobar una feina.
Va ser rentar plats a l'Hotel Playafels de Castelldefels,
que encara existeix.
Hi vaig entrar sense cap interès.
Menjar... normalet, i cuinar, jo no havia entrat mai a una cuina.
Tampoc no tenia gaire temps.
¿Vas aconseguir els calés per anar a Eivissa, per això,
i anar-te'n de vacances?
Més o menys, perquè clar, no, no...No.
No, perquè la "juerga" ja va començar aquí.
Eres molt festero?Sí..., com un xaval de 18 anys.
Sí, sí, clar.
No, no, és que arribava el dia 3 del mes i ja no tenia...
No el 30, no.
I vaig dir: "Hòstia, clar..."Tot gastat per disfrutar, no?
"Si anem a Eivissa, anem-hi a treballar".
I hi vaig anar a treballar d'ajudant de cuina.
Tenia 20 anys.
Als 22 anys era cap de Cuina d'El Bulli.
I El Bulli ja era
un dels millors restaurants de Catalunya i d'Espanya.
Estava orgullós de tu, el teu pare?Sí, home, sí. Clar. I del meu germà.
L'Albert, avui en dia, per mi, és, segurament,
el cuiner, teòric i pràctic...,
dels 3 del món.
Ja no vull dir-te el número u, però dels 3; per mi.
El que és estrany és que això passi amb dos germans.
I relacionat amb la creació, amb la creativitat.
Diries que té alguna cosa a veure...?
La meva família no té cap connotació artística.
El meu pare, estucador...
Però deu tenir a veure amb la necessitat d'espavilar-te,
no, potser?
Sí, però... és que a la gent li estranya,
perquè quan em coneixen...,
es pensen, no sé, es pensen que soc com soc, no?
Soc bastant normal; una altra cosa és el que faig.
Jo puc fer coses extraordinàries, però soc una persona normal.
Feies una cosa que jo trobo extraordinària,
que també ho va explicar el teu pare:
quan anaves, hòstia, allò, tan amunt i avall, i...,
"cada dia truca a la seva mare".
Sí, això sí, això ho feia..., perquè els estimava molt.
Però això ho veig normal, no, crec, estimar els pares?
És que no ho trobo excepcional.
Sí, però trobo excepcional el fet de trucar.
El fet de trucar estant, allò...Però és el mínim, no?, és el mínim.
La meva mare estava fotudeta.
Crec que és el mínim que hauria de fer qualsevol persona
que estima els pares.
Ferran, m'ha fet molta il·lusió.Molt bé.
A tu què és el que et fa més il·lusió, ara mateix?
Ara, estar amb la meva dona i sopar amb ella.
Ferran..., gràcies, que vagi molt bé.
Molt bé, vinga.Vinga.
Un plaer, de debò.Un plaer.
