
English: 
The earliest days of film were possibly when
cinema was its most global as a medium.
There was no synchronous sound, so filmmakers
had to tell their stories visually – with
tools like framing, shot size, and editing
– instead of with spoken dialogue.
Because of this, films could be understood
across cultures: Someone throws a punch at
the camera, and you flinch, whether you speak
English or Russian... or Eagle.
So far, we’ve been focusing a lot on France
and the United States, where many advances
in film technology, storytelling, and commerce
were born.
But the rest of the world wasn’t very far
behind.
Europe had a vibrant film culture leading
right up to 1914, and the outbreak of World
War I, which profoundly changed world history - as world wars tend to do -
and left an impact on cinema that’s still felt to this day.
German film, especially, became stranger and
darker, as filmmakers attempted to disorient
the audience and immerse us in the heads of
their main characters.
It’s time to delve into the psychological
depths of German Expressionism.

iw: 
התקופה המוקדמת ביותר של הקולנוע, היתה אולי גם התקופה שבה הקולנוע היה הגלובאלי ביותר כמדיום.
לא היה קיים פסקול מתואם, לכן יוצרי סרטים 
נאלצו לספר את סיפורם בעזרת
כלים כמו מיסגור התמונה,  מרחקי הצילום, ועריכה, 
במקום בעזרת דיאלוג מדובר.
בשל כך, הסרטים היו יכולים להיות מובנים בתרבויות שונות: כשמישהו שולח אגרוף לכיוון
המצלמה, ואתה ממצמץ,  בלי שייכות אם אתה
דובר אנגלית, רוסית, או "נישרית" ...
עד כה, התמקדנו רבות בצרפת ובארצות-הברית, 
שם נולדו חידושים רבים
בטכנולוגיית הקולנוע, באומנות הסיפור, ובמסחר.
אבל שאר העולם לא נותר הרחק מדי מאחור.
באירופה התפתחה תרבות קולנוע תוססת ממש עד לשנת 1914, ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה,
אשר שינתה מן היסוד את ההיסטוריה של העולם - 
כפי שמלחמות עולם נוטות לעשות,
והותירה חותם על עולם הקולנוע, שעדיין מורגש גם בימינו אלה.
הקולנוע הגרמני במיוחד, הפך מוזר ואפל יותר, 
ככל שיוצרי הסרטים ניסו לבלבל
את הקהל, ולהטמיע אותנו הצופים בתוך ראשיהן 
של הדמויות הראשיות שלהם.
זו העת לצלול אל התהומות הפסיכולוגיים
של האקספרסיוניזם הגרמני.

English: 
[OPENING MUSIC PLAYS]
When you think of World War I, you might think
of trench warfare, chemical weapons, or a
war that began with an assassin’s bullet.
But the war’s effect on the burgeoning global
film industry – as well as its political
and psychological influence on emerging filmmakers
– was deep and powerful.
In countries like France, Italy, and the U.K.,
World War I brought feature film production
to a near-standstill, because the infrastructure
and facilities were destroyed, or because
the filmmakers and their equipment were conscripted
into the war effort.
You see, film was used to bring images of
battle and its aftermath to audiences far
from the front lines.
The two national film industries most affected
by World War I were those of Germany and Russia.
For now, let’s focus on Germany.
We’ll get to Russia next time.
Prior to the war, German films fell firmly
within our idea of a “cinema of attractions”
– they were spectacles designed for entertainment.
Like me.
As film became a more sophisticated medium,
many German filmmakers took a page from the
French “film d’art” movement.
They began thinking more about the craft of
narrative filmmaking, telling more complex
stories rooted in specific characters’ experiences.
Sounds boring to me. Where are the explosions, am I right?

iw: 
(מוסיקת פתיחה)
כשאתה חושב על מלחמת העולם הראשונה, יתכן שאתה חושב על מלחמת חפירות, נשק כימי, או
מלחמה שהחלה בכדור של מתנקש.
אבל השפעת המלחמה על תעשיית הקולנוע העולמית המתפתחת במהירות - כמו גם השפעתה הפוליטית
והפסיכולוגית על יוצרי קולנוע חדשים - היתה עמוקה ועוצמתית.
במדינות כגון צרפת, איטליה, ובריטניה, מלחמת העולם הראשונה הביאה את הפקת הקולנוע העלילתי
לכדי עצירה מוחלטת, מכיוון שהתשתית והמתקנים נהרסו או בגלל
שיוצרי הסרטים והציוד שלהם גויסו לטובת המאמץ המלחמתי.
כאמור, הקולנוע שימש כדי להביא את תמונות 
הקרב ותוצאותיו לקהל שהיה
רחוק מאד מקו החזית.
שתי תעשיות הקולנוע שהושפעו יותר מכל ממלחמת העולם הראשונה, היו אלה של גרמניה ושל רוסיה.
נכון לעכשיו, בואו נתמקד בגרמניה.
נגיע לרוסיה בפעם הבאה.
לפני המלחמה, סרטים גרמניים השתייכו במובהק 
לקטיגוריה של "סרטי אטרקציות"
הם היו מופעים שעוצבו למטרת בידור.
כמוני.
ככל שהקולנוע הפך למדיום מתוחכם יותר, יוצרי 
סרטים גרמניים רבים קיבלו השראה
מתנועת "הקולנוע האומנותי" הצרפתית.
הם החלו לחשוב יותר על האומנות של יצירת סרטים 
נאראטיביים, ולספר סיפורים מורכבים
יותר המושרשים בחוויות של דמויות ספציפיות.
נשמע לי משעמם. איפה הפיצוצים ? אני צודק ?

English: 
And they called this kind of film Autorenfilm,
or “famous author’s film.”
In 1913, director Stellan Rye made a film
called Der Student von Prag, or The Student
from Prague, that finally unshackled German
film from theatrical staging – the Proscenium
arch approach we talked about before.
This freed the camera to enter a scene and
join the action, rather than sitting back to observe.
By the mid-1910s, the German government realized
that its film industry wasn’t at the same
level as that of the United States, France,
Italy, or England.
Combine that with the country’s struggles
with pre-war depression and anti-government
propaganda, and you had a recipe for trouble.
In 1917, the German military supreme command
took control of all the major film studios
and production companies and consolidated
them under one, enormous, state-sponsored
entity called UFA.
The idea was to centralize all the film talent,
equipment, and facilities in the country,
and to focus on nationalist films – a pro-German,
pro-government cinema that would help them
win the war.
Imagine if the U.S. military took over and
combined Warner Brothers, Paramount, Disney,
Universal, Fox, Sony, Canon Films (Breakin' 2:Electric Boogaloo?) – all the major
film studios.
And then told them what they could and couldn’t
make.
That’s a lot of resources, and a lot of
power.

iw: 
והם כינו את הסוג הזה של הקולנוע: Autorenfilm, 
או סרט של כותב ידוע.
בשנת 1913, הבמאי סטלן ריי יצר סרט בשם "הסטודנט מפראג",
שסוף סוף שחרר את הקולנוע הגרמני 
מעימוד בימתי דמוי תיאטרון -
אותה מסגרת בימתית בגישת Proscenium Arch
עליה דיברנו כבר בעבר.
צעד זה שחרר את המצלמה להיכנס לתוך הסצינה ולהצטרף להתרחשות, במקום לתפקד כמתבונן מרוחק מן הצד.
באמצע שנות העשרה של המאה העשרים, הממשלה הגרמנית הבינה שתעשיית הקולנוע במדינה איננה מתקדמת כמו
אלה של ארצות-הברית, צרפת, איטליה, או בריטניה.
צרפו זאת למאבק הלאומי במיתון הכלכלי 
ששרר לפני המלחמה ובתעמולה
האנטי-ממשלתית,  ויש לכם מתכון לצרות.
בשנת 1917, הפיקוד הצבאי הגרמני העליון  השתלט 
על כל אולפני הקולנוע המרכזיים
ועל חברות הפקת הסרטים, ואיחד את כולם תחת 
יישות אחת, עצומה, בשליטת המדינה
שנקראה UFA.
הרעיון היה לרכז את כל הכישרון, הציוד, והתשתית 
בתחום הקולנוע במדינה
ולהתמקד בהפקת סרטים לאומניים - קולנוע פרו-גרמני, פרו-ממשלתי, שיסייע להם
לנצח במלחמה.
תארו לכם שהצבא האמריקאי היה משתלט וממזג יחד
את אולפני האחים וורנר, פראמאונט, דיסני,
יוניברסל, פוקס, סוני וקאנון - כל האולפנים הגדולים.
ואז מכתיב להם מה הם יכולים או לא יכולים להפיק
זה הרבה משאבים, והרבה כח.

English: 
Now, Germany lost the war… badly.
And in the aftermath, Imperial rule ended
and a national assembly in the city of Weimar
gave birth to a new republican government.
This era in German history – which we call
the Weimar Period – was marked by hyperinflation,
political extremism, violence, and deeply
troubled relationships with the countries
that had won the war.
But Germany was left with a huge infrastructure
for film production and distribution that
actually grew during the war, while the rest
of the economy went into a free fall.
Meanwhile, the rest of Europe’s filmmaking
capacity had been all but decimated.
So by 1920, Germany had the only film industry
in the world able to compete with Hollywood.
The first post-war films made by UFA were
beautiful costume dramas, or “Kostumfilme.” -- Aptly Named.
Their aim was to compete with the popular,
large-scale historical spectacles made by
Italy before the war, to entertain and distract
audiences from the devastated economy.
A filmmaker named Ernst Lubitsch became the
acknowledged master of the Kostumfilme, known
for his huge crowd scenes and mastery of artificial
lighting.
Hopefully known for his costumes, too. I would think. I mean, it's a Kostumfilme. You better have costumes.

iw: 
עכשיו, גרמניה הפסידה במלחמה ... הפסד צורב.
וכתוצאה מכך, המשטר האימפריאלי הסתיים, 
ואסיפה לאומית בעיר ויימאר
הולידה משטר רפובליקני חדש.
תקופה זו בהיסטוריה הגרמנית - שאנו מכנים תקופת ויימאר - התאפיינה בהיפר-אינפלציה
הקצנה פוליטית, אלימות, ויחסים מסוכסכים מאד עם המדינות
שניצחו במלחמה.
אבל גרמניה נותרה עם תשתית עצומה
להפקת סרטים ולהפצתם, אשר
למעשה התרחבה במהלך המלחמה, 
בעוד שאר הכלכלה נכנסה לסחרור ומפולת.
בו בזמן, יכולת תפוקת הסרטים של שאר אירופה 
נמחקה כמעט לחלוטין.
לכן בשנת 1920, תעשיית הקולנוע הגרמנית היתה היחידה בעולם שהיתה מסוגלת להתחרות בהוליווד.
הסרטים הראשונים שהופקו לאחר המלחמה ע"י UFA
היו דרמות תקופתיות יפהפיות - שכונו באופן הולם "Kostumfilme".
מטרתם היתה להתחרות במופעים ההיסטורייים 
רחבי ההיקף והפופולריים
שהופקו באיטליה לפני המלחמה, לבדר ולהסיח את דעתו 
של הקהל מהכלכלה המרוסקת.
יוצר ספרטים בשם ארנסט לוביטש הפך למומחה המוערך 
של ה Kostumfilme, והתפרסם בזכות
הסצינות ההמוניות שלו, ושליטתו בתאורה מלאכותית.
וכן בזכות התלבושות (Costumes) שלו, אני מקוה. כלומר, מדובר ב Kostumfilme. כדאי שיהיו לך תלבושות ...

iw: 
הלהיט הבינלאומי הגדול הראשון שלו היה הסרט "מאדאם דובארי", הידוע גם בשם "תשוקה", שהופק בשנת 1919.
ובתוך מעט יותר מעשור, הוא עתיד להפוך 
לבמאי הגרמני המפורסם הראשון
שיהגר להוליווד כדי להמלט מעליית השלטון הנאצי.
עכשיו, כש UFA שואבת את כל החמצן מתעשיית הסרטים 
בגרמניה, לא נשאר מקום רב
לקיומן של חברות הפקה עצמאיות.
אבל כמה מהן התעקשו לשרוד.
אחת מאלה, שנקראה דקלה Decla, ידעה שבעליה אינם יכולים להתמודד מול UFA בהיקף המשאבים.
הם אפילו היו מוגבלים בשל הקצבת החשמל, שהגבילה את התאורה
שבה היו יכולים להשתמש.
ובכן, המפיקים ידעו שהם מוכרחים לעשות משהו אחר כדי 
למשוך את תשומת הלב של הקהל.
והם אכן עשו -
סרט הפריצה שלהם עמד לעצב מחדש את סגנון הקלונוע הגרמני, ובסופו של דבר להשפיע על המראה
והטון של סרטים בסגנון הוליווד.
קראו לסרט: "התיבה של ד"ר קליגארי".
האופלם הקטן הזה, הפיק סרט ששינה את פני הקולנוע !
הסרט, שנכתב ע"י האנס ינוביץ' וקרל מאייר, 
היה מבוסס על חוויותיהם
של השניים כחיילים במלחמת העולם הראשונה, וחוסר האמון שלהם במנהיגות אוטורטיבית.
הוא מספר את סיפורו של צעיר גרמני הפוגש 
ברופא מטורף, שיציר כפיו -
סוג של זומבי מת-חי מהלך - עלול להיות גם רוצח סידרתי, אשר סימן כמטרה את חברו הטוב ביותר
של הצעיר, ואת האישה שהוא אוהב.
הסיפור מקבל דרגה של מורכבות לקראת סיומו,
כאשר מתגלה ...
אזהרת ספוילר ... היכונו

English: 
His first big international hit was Madame
DuBarry, also known as Passion, made in 1919.
And in just over a decade, he would become
the first high-profile German director to
emigrate to Hollywood to escape the rise of
Nazi rule.
Now, with UFA sucking up all the filmmaking
oxygen in Germany, there wasn’t much room
for independent production companies.
And yet a few persisted.
One of them, called Decla, knew they couldn’t
compete with UFA in terms of scale or resources.
They were even hamstrung by the rationing
of electricity, which limited the lighting
they could use.
So the producers knew they had to do something
different to get people’s attention
– and they did.
Their breakout film would reshape the German
film style, and eventually influence the look
and tone of Hollywood genre movies.
It was called The Cabinet of Dr. Caligari.
This little studio, made a movie that changed the face of cinema!
Written by Hans Janowitz and Carl Mayer, this
film was thematically based on their experiences
as soldiers in World War I and their distrust
of authoritarian leadership.
It tells the story of a young German man who
meets a madman doctor whose somnambulist – a
kind of sleepwalking zombie – may also be
a serial killer, targeting the young man’s
best friend and the woman he loves.
The story gains a level of complexity at the
end when it’s revealed that...
Spoiler... get ready.

iw: 
הגיבור שלנו הוא מספר בלתי אמין -
הוא מתגורר במוסד לחולי נפש, ויתכן ובדה את כל העלילה מליבו, תוך שימוש בחבריו למוסד
ובמנהל שלו כמודלים לדמויות בסיפור.
מטריד, נכון ?
מה שגרם לסרט לבלוט בשנת 1920, ואפילו היום, היה השימוש בטכניקת mise-en-scene
המושג Mise-en-scène מתייחס לארגון הדברים המופיעים לפני המצלמה.
כל החפצים הפיזיים שבתמונה: 
תפאורה, אביזרים, תלבושות, איפור, שחקנים,
ומה שמסתיר אותם, ותאורה.
פחות או יותר הכל.
והחידוש בסרט קליגארי היה בשימוש שנעשה ב Mise-en-scène באופן אקפסריוניסטי, ולא ריאליסטי.
כלומר, במקום לסדר דברים כמו תפאורה, תלבושות ואביזרים 
באופן מציאותי ככל האפשר,
הבמאי רוברט ויין ושני מעצבי ההפקה שלו עיוותו במכוון
הכל בתוך התמונה.
הכל עוצב להיראות מלאכותי בכוונה 
ולהוציא אותך משיווי משקל - החל בכסאות,
שולחנות ודלתות שכולם גבוהים במידה מוגזמת, דרך גגות 
בשיפועים בלתי אפשריים, ואפילו פסים
של אור ירח המצויירים לרוחב התפאורה.
האיפור חיוור הפנים וכהה העיניים של הדמויות, 
כמו גם הדרך שבה הן נעו - ובמיוחד
הרוצח ההולך בשנתו צ'זרה - הכל כוון להיות מטריד מאד.
זהו הלב של האקספרסיוניזם הגרמני, השימוש 
ב mise-en-scène מוגזם ומעוות
כדי לשקף את הפסיכולוגיה הפנימית של הדמויות.

English: 
– our hero is an unreliable narrator.
He lives in a mental institution and may have
made up the entire plot using his fellow inmates
and the director of the asylum as models for
his characters.
Creepy, right?
What made the film stand out in 1920, and
even today, is its use of mise-en-scène.
Mise-en-scène refers to the arrangement of
things that appear in front of the camera.
All the physical stuff in a shot: the sets,
props, costumes, makeup, actors and their
blocking, and the lighting.
Pretty much everything.
And Caligari’s innovation was to use mise-en-scène
expressionistically, rather than realistically.
That is, instead of making things like the
sets, costumes, and props, as realistic as
possible, director Robert Weine and his two
production designers deliberately distorted
everything within the frame.
It’s all designed to look deliberately artificial
and throw you off balance – from chairs,
desks, and doors that are way too tall, to
impossibly peaked roofs, and even shafts of
moonlight painted across the set.
The pale-faced, dark-eyed makeup of the characters,
as well as they way they move – particularly
the sleepwalking killer Cesare – is meant
to be super creepy.
This is the heart of German Expressionism,
using an exaggerated, distorted mise-en-scène
to reflect the inner psychology of the characters.

English: 
It’s the world’s first taste of highly
subjective filmmaking as well – putting
us in the mind of an insane main character
and making us experience the world as he does.
Given its anti-authoritarian themes, exaggerated
mise-en-scène, subjective point of view,
and twist ending, The Cabinet of Dr. Caligari
is a powerhouse of a story.
It made at least four breakthroughs all at
once for the history of film.
And although Caligari wasn’t an immediate
hit, other filmmakers soon began to pick up
its techniques.
Even UFA started to borrow its style.
And, before long, expressionistic mise-en-scène
became a hallmark of German cinema in the
Weimar Period.
Because UFA was the largest film studio in
the world at the time, it attracted young
filmmakers and technicians from all over Europe
– including a 25-year-old Alfred Hitchcock.
Then, as Germany took a hard right toward
fascism, many German filmmakers fled for London,
New York, or Hollywood, taking the techniques
of German Expressionism with them.
Watch a film noir from the 1930s or a horror
film from the 1940s, or even a studio melodrama
like Douglas Sirk’s All that Heaven Allows
from 1955, and you’ll see the deep influence
of German Expressionism.
Heck, take another look at David Fincher’s
Se7en, and tell me those grisly murder scenes
and that ending would exist without Caligari.
WHAT'S IN THE BOOOOOOX?!?!

iw: 
זו גם היתה הטעימה הראשונה של העולם מיצירת סרטים סובייקטיבית - אשר שמה
אותנו במוחו של דמות ראשית מעורערת בנפשה, וגורמת לנו לחוות את העולם בדרך שהוא חווה אותו.
בהתחשב בקו האנטי סמכותי שלו, ה mise-en-scène המוגזם, נקודת המבט הסובייקטיבית
והסיום המפתיע, התיבה של ד"ר קליגארי הוא תחנת כח של סיפור.
הסרט יצר לפחות ארבע פריצות דרך בו זמנית 
עבור ההיסטוריה של הקולנוע.
ולמרות שקאליגרי לא היה להיט מיידי, 
יוצרי קולנוע אחרים התחילו במהרה לחקות
את הטכניקות שבהן השתמשו בו.
אפילו UFA החלה לעשות שימוש בסגנון שלו.
וכן, תוך זמן קצר, mise-en-scène אקספרסיוניסטי הפך לסימן ההיכר של הקולנוע הגרמני
בתקופת ויימאר.
מכיוון ש UFA היתה אולפן הקולנוע הגדול ביותר בעולם באותה תקופה, היא משכה אליה יוצרי סרטים
צעירים ואנשי מקצוע טכניים מכל רחבי אירופה -
ובהם אלפרד היצ'קוק בן ה-25.
ואז, כאשר גרמניה שברה חזק ימינה לכיוון הפאשיזם, יוצרי קולנוע גרמנים רבים נמלטו ללונדון,
ניו-יורק או הוליווד, כשהם נוטלים איתם את 
הטכניקות של האקספרסיוניזם הגרמני.
צפו בסרט פילם-נואר משנות ה-30, או בסרט אימה משנות ה-40, או אפילו במלודרמה
כמו סרטו של דאגלס סירק "כל מה שהשמיים מרשים" משנת 1955, ותבחינו בהשפעה העמוקה
של האקספרסיוניזם הגרמני.
יותר מכך, צפו שוב בסרטו של דיוויד פינצ'ר Se7en (שבע), ותנסו לומר לי שסצינות הרצח המחרידות
והסיום הזה יכלו להתקיים ללא קליגארי.
מה יש בקופססססססה ?!?!?

English: 
Now, another German filmmaker from the Weimar
Period we should talk about is Fritz Lang.
Lang started as an architect, and, boy, does
it show in his work.
His films depict grand, epic spaces, and he
pays incredibly close attention to the details
and structure of his narratives.
They feel solid, like you could live in them.
He borrowed heavily from Caligari’s use
of mise-en-scène to amplify his own rich
and morally-complex stories.
But his films were less intellectual, and
more interested in exploring the visceral
emotions of characters.
Lang’s masterpiece is the sci-fi epic Metropolis,
which combined German Expressionist techniques
with his interest in special effects.
The film is set in a futuristic society, in
which the wealthy live in luxury high above
the toiling masses.
It’s a love story between the son of the
ruler of this society, and a poor worker from
down below – which, y’know, is par for
the course in dystopian stories.
Metropolis was a precursor to everything from
Blade Runner to The Hunger Games, but it was
also a huge financial failure at the time.
It took decades before it was hailed as a
dark and sinister classic.
Now, no discussion of German Expressionism
is complete without mentioning the other major
director of the time: F.W. Murnau.
Murnau was an art historian before he was
a filmmaker, and wanted to make a film of
Bram Stoker’s Dracula, but couldn’t afford
the rights to the book.
So he just… fudged it a bit.

iw: 
עכשיו, יוצר סרטים גרמני נוסף מתקופת ויימאר שאנחנו 
צריכים לעסוק בו הוא פריץ לאנג.
לאנג החל את דרכו כאדריכל, וזה ניכר היטב בעבודתו.
סרטיו מציגים חללים גרנדיוזיים, והוא מקדיש 
תשומת לב מרובה לפרטים
ולמבנה של הנאראטיבים שלו.
הם נותנים תחושה מוצקה, כאילו היית יכול לחיות בהם.
הוא שאל הרבה מאד מהשימוש ב mise-en-scène
שנעשה בסרט קליגארי, כדי להדגיש את
סיפוריו העשירים והמורכבים מוסרית.
אבל הסרטים שלו היו פחות אינטלקטואליים,
 ויותר מבקשים לחקור את הרגשות
הפנימיים של הדמויות.
יצירת המופת של לאנג הוא אפוס המדע הבדיוני מטרופוליס, ששילב בין הטכניקות של האקספרסיוניזם הגרמני
לבין העניין שלו באפקטים מיוחדים.
הסרט עוסק בחברה עתידנית, שבה העשירים מתגוררים בפאר הרבה מעל
ההמונים המדוכאים.
זהו סיפור אהבה בין בנו של שליט חברה זו,
לבין פועלת ענייה
משם למטה - אשר, אתם יודעים, הוא הסטנדרט
בסיפורים דיסטופיים.
מטרופוליס היה הסמן המקדים לכל דבר, החל בבלייד ראנר ועד למשחקי הרעב, אבל הוא היה גם
כישלון כלכלי מהדהד בזמנו.
חלפו עשורים בטרם בטרם קיבל הסרט 
הכרה כקלאסיקה אפלה וזדונית.
כעת, שום דיון על האקספרסיוניזם הגרמני לא יהיה שלם
מבלי להזכיר את הבמאי הדגול
האחר של התקופה: פ.וו. מורנאו.
מורנאו היה היסטוריון של האומנות בטרם נעשה
קולנוען, שרצה לביים סרט לפי
ספרו של בראם סטוקר "דרקולה", אבל לא היה יכול
להרשות לעצמו לרכוש את זכויות היוצרים לספר.
אז הוא פשוט ... עיקם אותו קצת.

English: 
He changed some of the names, rearranged some
locations, and made his own version of the
same story in 1922, called Nosferatu.
He was heavily inspired by Caligari, but instead
of building exaggerated sets, Murnau focused
more on lighting, staging, special effects,
and makeup to get at the characters’ inner
psychology.
Murnau would eventually turn his attention
to Kammerspielfilm, or the “Intimate Theater”
film tradition, which tried to depict the
oppressiveness of middle class life in
contemporary Germany.
He remained as experimental as ever, particularly
with camera movement.
His 1924 film The Last Laugh, for instance,
is a masterclass in what Murnau called the
“unchained camera.”
From pans and tilts to dolly and crane shots,
his camera never stops moving, in an attempt
to make us feel what his characters are feeling.
Can you move our camera around for the rest of the video, Nick?
Nick: No.
That... that's fine.
That same year, the United States and its
European allies implemented the Dawes Plan,
to try and help Germany pay for the extensive
damage it caused during the war.
So the extra aid from the Dawes Plan was good
for the German economy overall, but it was
a gut punch to the film industry.

iw: 
הוא שינה חלק מן השמות, סידר מחדש חלק מהמיקומים, 
והפיק גרסה עצמאית
של הסיפור בשנת 1922, שנקראה נוספראטו.
הוא היה מושפע מאד על ידי קליגארי,
אך במקום לבנות תפאורות מוגזמות, מורנאו התמקד
יותר בתאורה, בעיצוב הבמה, אפקטים מיוחדים
ואיפור, כדי לשקף את הפסיכולוגיה הפנימית
של הדמויות.
בסופו של דבר הפנה מורנאו את תשומת לבו
ל Kammerspielfilm, או "תיאטרון אינטימי"
מסורת קולנועית שניסתה להמחיש את הדיכוי
של מעמד הביניים בגרמניה המודרנית.
הוא נשאר ניסיוני כתמיד, בייחוד לגבי תנועת המצלמה.
סרטו משנת 1924 "הצחוק האחרון", למשל,
הוא כיתת אומן במה שמורנאו כינה
"מצלמה חופשית".
מתנועות אופקיות ואנכיות, דרך צילומי קרונית ומנוף, המצלמה
שלו לא הפסיקה לנוע לעולם, בניסיון
לגרום לנו לחוש מה שחשו הדמויות.
האם אתה יכול להניע את המצלמה שלנו 
סביב למשך שאר הסרטון, ניק ?
ניק: לא.
זה .. טוב, בסדר.
באותה שנה, ארצות הברית ובעלות בריתה
האירופאיות הפעילו את תוכנית דואז,
בניסיון לסייע לגרמניה לשלם על הנזק
העצום שגרמה במהלך המלחמה.
אז הסיוע הנוסף מתוכנית דואז אמנם היה טוב
לכלכלה הגרמנית בכללה, אבל זו היתה
מכה קשה לתעשיית הקולנוע.

English: 
Among other things, it strangled exports,
meaning that German films had a much harder
time finding distribution outside of the country.
That in turn made it harder for production
companies to get loans from the banks, so
many independent companies ended up declaring
bankruptcy between 1924 and 1925.
American film studios saw the chance to take
out their greatest rivals, and flooded Germany
with Hollywood films.
Germany’s days as a leader in global cinema
were over.
That said, German cinema of the Weimar period
has had a profound and long-lasting influence
on film history, like few other movements
have.
From The Silence of the Lambs to Don’t Breathe
to anything M. Night Shyamalan has ever put
on film, the techniques of German Expressionism
are creeping us out to this very day.
Today we talked about how the political climate
during and after World War I influenced filmmakers
across the world and the German film industry.
We learned about styles and techniques that
emerged from this post-war society, like German
Expressionism’s exaggerated mise-en-scène
and Murnau’s “unchained camera”.
And we looked at how filmmakers like Weine,
Lubitsch, and Lang taught the world to use
these tools of cinema to bring audiences more
directly into the minds of characters.
Next time, we’ll witness how the Russian
Revolution incited a lot of filmmaking study
and innovation too – especially in editing
– and delve into the theory of Soviet Montage.

iw: 
בין היתר, המהלך חנק את היצוא, וכתוצאה מכך
לסרטים הגרמניים היה קשה הרבה יותר
למצוא תפוצה מחוץ למדינה.
וזה בתורו הקשה על חברות ההפקה הגרמניות
לקבל הלוואות מהבנקים
לכן חברות עצמאיות רבות פשטו רגל
בין השנים 1924 ל 1925.
אולפני הסרטים האמריקאים זיהו את ההזדמנות
לחסל את יריביהם הגדולים, והציפו את גרמניה
בסרטים מהוליווד.
ימיה של גרמניה כמובילה תעשיית הקולנוע
העולמית הגיעו לקיצם.
למרות זאת, לקולנוע הגרמני של תקופת ויימאר
היתה השפעה עמוקה וממושכת
על ההיסטוריה של הקולנוע, כמו שלרק תנועות
בודדות אחרות היתה.
מהסרט שתיקת הכבשים דרך אל תנשום, ועד לכל מה שמ. נייט שאמאלאן אי פעם
הסריט, הטכניקות של האקספרסיוניזם הגרמני
מטלטלות אותנו עד עצם היום הזה.
היום שוחחנו על האופן שבו האקלים הפוליטי במהלך
ולאחר מלחמת העולם הראשונה השפיע על יוצרי סרטים
ברחבי העולם ועל תעשיית הקולנוע בגרמניה.
למדנו על סגנונות וטכניקות אשר צמחו מתוך
החברה שלאחר המלחמה, כמו למשל
ה mise-en-scène המוגזם של האקספרסיוניזם הגרמני, 
והמצלמה החופשית של מורנאו.
כמו כן בחנו כיצד יוצרי סרטים כמו ויין, לוביטש, ולאנג
לימדו את העולם איך להשתמש
בכלים קולנועיים אלה כדי להביא את הקהל
באופן ישיר אל תוך תודעתן של הדמויות.
בפעם הבאה, ניווכח כיצד המהפכה הרוסית 
הציתה גם היא הרבה מחקר
וחדשנות ביצירת סרטים - בעיקר בתחום העריכה -
ונצלול אל תיאורית המונטאז' הסובייטי.

iw: 
קורס היסטוריה של הקולנוע מופק בשיתוף
 PBS Digital Studios
אתם יכולים לעבור לערוץ שלהם, ולבדוק את
רשימת התוכניות החדשות המדהימות שלהם.
כמו "קומה נידי", "תגובות", ו"מבט מעמיק".
פרק זה של הקורס צולם בסטודיו על שם
ד"ר שריל  ס. קיני, בעזרת
כל המצלמות החופשיות האלה, והצוות הגרפי
המדהים שלנו הוא Thought Cafe.

English: 
Crash Course Film History is produced in association
with PBS Digital Studios.
You can head over to their channel to check
out a playlist of their latest amazing shows,
like Coma Niddy, Reactions, and Deep Look.
This episode of Crash Course was filmed in
the Doctor Cheryl C. Kinney Studio with the
help of all these unchained cameras and our amazing
graphics team, is Thought Cafe.
