Asi každá filozofie
musí reagovat na svou dobu.
Pokoušet se jí nějak vyjádřit.
Každá doba s sebou totiž
přináší něco nového.
Když bychom si představili,
jak náš svět vypadal například během
druhé světové války
a těsně po ní, každému jistě dojde,
že se tu muselo něco stát.
Bylo zde třeba vyjádřit onu hroznou
a iracionální zkušenost
války a holokaustu.
Vyjádřit ji nějakým jiným,
netradičním způsobem.
O tento výraz své doby
se asi nejúspěšněji pokusili ti,
kteří bývají označováni
jako existencialisté.
Jean-Paul Sartre,
Albert Camus, nebo Gabriel Marcel.
V Německu například Karl Jaspers.
Co bylo třeba?
Bylo třeba pochopit,
že například osvícenská idea pokroku
ve válce totálně zkrachovala.
Tomu už nikdo nebude věřit.
Zároveň bylo ale také třeba vyjádřit
zkušenost člověka, který válkou prošel.
Byl nucen rozhodovat se v extrémních
situacích, byl vystavován nebezpečí.
Začal si být vědom své konečnosti.
Těchto všech témat
se chopil existencialismus.
Protože to byl filozofický směr,
samozřejmě to udělal svým způsobem.
I když – a to je velmi zajímavé –
existencialismus je
filozofický směr, který se vyjadřoval
nejen filozofickými traktáty,
dlouhými spisy a filozofickými systémy.
Ale také literaturou –
románem, dramatem, literární formou.
I to přispělo k tomu,
že existencialismus bylo ve své době
možno považovat
za velmi přiléhavý výraz své doby.
Tam už nešlo jen o to
vytvářet nové abstraktní pojmy.
K pochopení složité zkušenosti už tam
bylo třeba mnoha výrazových prostředků.
Nejen filozofického pojmu.
Jean Paul Sartre,
který je asi nejslavnější a nejznámější,
napsal knihu,
kterou začal psát už za války.
Kniha nese název Bytí a nicota.
To je zajímavý název.
Ještě zajímavější je uvědomit si,
co ta dvě slova znamenají, co zastupují.
Bytí je třeba bytí kamene.
Nicota, ta je na straně člověka.
Ale proč?
Kámen je takový, jaký je.
Pořád bude kamenem,
vždycky byl kamenem.
S člověkem je to složitější.
„Člověk není,“ říká Sartre.
Není proto, protože tím,
čím je teď, tím nemusel být včera
a ani tím nemusí být zítra.
Člověk je tím, čím se učiní.
Má svobodu jednání.
Když o mně někdo řekne:
„Jsi takový a takový.“,
nic o mně neříká,
protože zítra mohu být jiný.
Tohle vedlo Sartra
ke zjednodušené filozofické formulaci:
„V případě člověka
předchází existence jeho podstatě.“
To je pochopitelné.
Má podstata je hotová teprve, když umřu.
Ale slovo nicota
znamená ještě mnohem víc.
Když se člověk zamyslí sám nad sebou,
uvědomí si, že má takovou
zvláštní schopnost vidět věci,
které nejsou.
Například se podívám na kopec a řeknu:
„Támhle by mohl stát pěkný dům.“
Co tam ale vidím?
Vidím, že tam ten dům není.
To, že je člověk tímto
zvláštním způsobem otevřen svobodě,
že jeho existence není předem dána,
se také promítá do jeho vztahu ke světu.
Svět pro člověka není jakási danost,
kterou by nebylo možné změnit.
Člověk je svobodný, vidí,
co všechno by se mohlo stát a jedná.
A jedná-li,
tak samozřejmě jedná ze svobody.
Jenže – a zde přichází zkušenost války,
která člověka postavila
dost radikálním a krutým způsobem
před jeho konečnost –
je třeba uvážit také to, že my,
kteří se narodíme,
nemůžeme rozhodovat o tom,
jestli se narodíme tady,
tehdy, nebo někde jinde.
Jak říkal německý myslitel
Martin Heidegger:“Jsme do světa vrženi.“
Jsme svobodní
a zároveň jsme vržení.
To činí člověka velmi problematickou,
a z jeho existence velmi obtížnou věcí.
Naše svoboda totiž vždy spočívá v tom,
že musíme vyjednávat ze situací,
ve kterých jsme se ocitli.
To neznamená,
že nás ta situace determinuje, určuje.
Musíme najít způsob,
jak se se svou situací vyrovnat
a svobodným způsobem
ji překročit a vytvořit situaci novou.
Toto je věc lidského jednání,
lidského života.
Nějak to souvisí s lidskou svobodou,
nějak to také souvisí s tím,
že je člověk aktivní bytost.
Ale zároveň – a to byl opět slavný motiv
Sartrova existencialismu –
je pro nás naše svoboda
do určité míry obrovským břemenem.
Protože když se rozhodneme
v dané situaci něco svobodně vykonat,
znamená to, že my sami neseme
celou odpovědnost za dané jednání.
Co horšího? Nejednáme arbitrárně.
Víme, proč chceme jednat.
To potom znamená, že neseme
celou odpovědnost za naše jednání.
Jako bychom tím jednáním
dávali všem ostatním najevo,
že takhle musí jednat i oni sami.
Tato obtížnost lidské existence
vede člověka k tomu, že by chtěl být
tak trochu kamenem,
ale zároveň si podržet svou svobodu.
Titulky: studenti ČNES, ÚJKN
2016
