
Bulgarian: 
Знаем, че болестта на Паркинсон
предизвиква двигателни проблеми.
При хора с болестта на Паркинсон виждаме
намаляване, загуба, забавяне на движенията.
Това се случва основно заради загуба
на допаминергични неврони в мозъка.
Може би се чудиш,
"Защо допаминергичните неврони са 
токова специални?"
"Как загубата им предизвиква 
тези двигателни проблеми?"
"Какво се случва?"
Това е чудесен въпрос.
Да разгледаме какво се случва.
Да започнем оттук –
от substantia nigra.
Може да си спомняш,
че substania nigra е основната зона от мозъка,
в която виждаме голяма загуба на 
допаминергични неврони.
В substantia nigra
имаме допаминергични неврони,
които достигат до стриатума.
Да нарисуваме някои от тях,
тук виждаме няколко от допаминергичните 
неврони в substantia nigra.
Те стигат до стриатума.
Техните аксони се простират дотук

English: 
- [Voiceover] So we know
that Parkinson's disease
causes problems with movements right?
And what we see in people
with Parkinson's disease
is a reduction, a loss, a
slowing down of movements.
And this happens largely because of a loss
of dopamine neurons in the brain.
But, you might be wondering,
"What is so special about
these dopamine neurons?"
"How do they actually cause
these problems with movements?"
"What's going on here?"
And that's actually a
really great question.
So let's have a look at
how that all happens.
So let's start off by jumping over here
to the substantia nigra.
And you might remember this, that the
substania nigra is the
main area in the brain
where we see this big loss
of dopamine neurons, right?
So we have these dopamine neurons here,
in the substantia nigra,
so they head over,
they project to the striatum.
So let's draw some of
these, so here's some
dopamine neurons here
in the substantia nigra.
And they go over here to the striatum.
So they send their axions over here,

English: 
and they go and they talk
to neurons in the striatum.
And we actually have
a name for this little
bundle of dopamine neurons,
this little highway that goes from the
substantia nigra to the striatum.
And we call it the
"nigrostriatal pathway."
Nigro, because they head
from the substantia nigra,
and striatal, because they
head over to the striatum.
So, during Parkinson's
disease, these neurons,
they start to die off, right?
We start to lose some of these neurons.
And actually, this is really interesting.
So as these neurons are starting to die,
as we're starting to lose the neurons
in Parkinson's disease, what we also see,
at the same time, is
this formation of these
little clumps of proteins
in a lot of these neurons.
And these are called "Lewy bodies."
And these Lewy bodies start to form,
and we're not gonna go into the kind of,
the pathological diagnosis
of Parkinson's disease
at this point, but in what
we call a "post mortem exam,"
so after the person has died and we're
looking at their brain, these
Lewy bodies are actually

Bulgarian: 
и си говорят с невроните на стриатума.
Тази малка група неврони
има специално име,
този малък път,
минаващ от substantia nigra до стриатума
се нарича нигростриарен път.
"Нигро", защото невроните започват в substantia nigra,
и "стриарен", защото стигат до стриатума.
При болестта на Паркинсон тези неврони
започват да измират.
Започваме да губим някои от тези неврони.
Това е много интересно.
Тези неврони започват да измират,
при болестта на Паркинсон,
започваме да губим неврони,
в същото време виждаме и образуване
на малки натрупвания на протеини 
в много от тези неврони.
Те се наричат телца на Леви.
Телцата на Леви започват да се образуват...
Няма да навлизаме в
патологичната диагноза на
 Паркинсоновата болест на този етап,
но в т.нар. изследвания постмортем,
след като човекът е починал,
можем да видим телцата на Леви в мозъка,

Bulgarian: 
те са основното нещо, което виждаме
в мозъка на хора с болестта на Пакринсон.
Наистина интересната част е,
че до този момент не знаем точно каква роля 
играят телцата на Леви
в болестта.
Не знаем дали са свързани със
загубата на допаминергични неврони
или участват
като защитен механизъм,
който се опитва да предотврати загубата на допаминергични неврони,
или правят нещо друго,
за което дори не предполагаме.
Засега не знаем.
Това е интересна тема за научни проучвания,
които текат в момента.
Да се върнем към нигростриарния път.
Все повече и повече от допаминергичните 
неврони измират.
Губим все повече от тях,
когато изгубим около 80%, това е доста голяма част,
започваме да виждаме брадикинеза,
ригидност и някои проблеми с движенията –
физическите симптоми
на Паркинсоновата болест.
За да разберем как тази загуба на
допаминергични неврони води до
двигателните проблеми, които наблюдаваме,

English: 
the main thing that we
see in the brains of
people with Parkinson's disease.
And the really interesting
part, is the we actually
don't know at this point
what role Lewy bodies
play in the disease.
We don't know if they're, maybe involved
in the loss of these dopamine neurons,
or maybe if they're actually like a
protective mechanism, to kind of,
try to prevent more loss
of dopamine neurons,
or maybe something that we haven't even
thought about yet.
We just, we don't know at this point.
And so that's kind of a
interesting bit of research
that's currently going on.
So anyway, so back to our
nigrostriatal pathway here.
So more and more of these
dopamine neurons die.
We lose more of them,
and when we've lost about
about 80% of them, so quite a bit right?
80%, that's when we start
to see bradykinesia,
and rigidity, and some
problems with movements.
The things that are
actually the physical signs
of Parkinson's disease.
So in order to figure out how this loss of
dopamine neurons actually leads to the
movement problems that we see,

Bulgarian: 
трябва да си припомним директния
и индиректния път, които се използват
от базалните ядра, за да контролират 
движенията ни.
Аз си представям таламуса като куче,
куче на каишка.
Трябва да е на каишка,
защото не искаме да започне да прави бели.
Когато таламусът се активира прекалено много,
това води до много голяма активност 
в моторната кора,
което кара мускулите ни да се 
движат прекалено много,
води до прекалено много движение.
Спомни си, че моторната кора
казва на мускулите да се съкратят.
Затова държим таламуса на каишка.
Правим го, за да не може да възбуди моторната кора прекалено много.
А работата на базалните ганглии е
да нагласят дължината на каишката,
което регулира колко активен 
може да бъде таламусът.
Базалните ганглии постигат това като си говорят
чрез директния и индиректния път.
Целта на директния път е
да отпусне каишката на таламуса.
За да позволим на таламуса да бъде малко по-активен
и да си говори повече с моторната кора,
за да можем да се движим малко повече.
Да кажем, че пресичаш улицата

English: 
we have to kind of
think back to the direct
and the indirect pathways
that the basal ganglia
in our brains use to
control our movements.
So I like to think of
the thalamus as a dog,
a dog on a leash.
And it needs to be on a leash because we
don't want it getting all excited.
Because when the thalamus
gets all excited,
it causes our motor
cortex to get too excited.
And this causes our
muscles to move too much,
too much movement.
Because remember, our
motor cortex is what talks
to our muscles to get them to move.
So we keep our thalamus
on a tight leash, right?
So this is what we do.
And we do this so it can't
over-excite the motor cortex.
And the basal ganglia, their job is to
adjust the length of our leash.
And this adjusts how
active the thalamus can be.
And they do this by talking to each other
in the direct and the indirect pathways.
So the aim of the direct pathway is to
loosen our leash on the thalamus.
To let our thalamus be
a bit more active and
chat with our motor cortex more,
so that we can move around a bit more.
So let's say maybe you're
crossing the street,

English: 
and the light is about to change.
And, you know you're a good person,
you don't wanna hold up traffic.
So you need to go from walking to running,
in order to make sure that you get to
the other side in time, right?
So here is when your direct
pathway would kind of kick in.
So your substantia nigra
would send off these
dopamine signals to make
the thalamus more active.
And this would make you move a bit more,
allow you to go from walking to running
to get across the street.
But when we lose these dopamine neurons
in the substantia nigra,
the substantia nigra
can't send much dopamine to the striatum.
So this means that it can't
amplify the direct pathway.
It can't excite our muscles even more.
So we can't get that extra muscle movement
to get our friend here
across the street faster.
And on the flip side,
remember that the aim
of the indirect pathway,
is to tighten that leash
on our thalamus.
And that's to reduce muscle movements.
So maybe you made it to the other side,
and now you wanna go
from running to walking.
So you wanna slow down the muscle activity
in your legs, right?
So that you can slow down your steps
and start to walk.

Bulgarian: 
и светофарът ще се смени.
Ти си добър човек,
не искаш да задържаш трафика.
Трябва да преминеш от ходене към бягане,
за да стигнеш
до другия тротоар навреме.
Тук се включва директният път
Твоята substantia nigra ще изпрати
допаминергични сигнали, за да направи таламуса по-активен.
Това ще те накара да се движиш малко повече,
ще ти позволи преминеш от ходене към тичане,
за да пресечеш улицата.
Но когато изгубим допаминергични неврони
в substantia nigra,
тя не може да изпрати много допамин до стриатума.
Това означава, че директният път не може да се усили.
Не може да възбуди мускулите още повече.
Следователно не можем да получим това допълнително усилване на движението,
за да преведем този приятел през улицата по-бързо.
От друга страна, може да си спомняш,
че имаме индиректния път, чиято цел е да затегне каишката
на таламуса.
Чрез него се намаляват мускулните движения.
Може би вече си от другата страна на улицата
и сега искаш от тичане отново да се върнеш към ходене.
Искаш да забавиш мускулната активност
в краката си, нали?
Можеш да забавиш крачките си
и да започнеш да ходиш.

English: 
So in this pathway, the
substantia nigra uses its dopamine
to kind of, fine-tune
this, and make sure that we
don't turn our muscle
activity down too much,
so that you're, you know, you
wanna walk at a good pace.
You don't wanna walk too slow.
So the substantia nigra helps
get you at that perfect pace.
And it does this by loosening
our leash on the thalamus.
And it causes more movement.
When we lose these dopamine
neurons in Parkinson's disease,
the substantia nigra, it
can't send as much dopamine
to the striatum to loosen the
leash on the thalamus, right?
So our leash, it gets too
tight, and our muscle movements
are turned down too much.
So, overall, with a
loss of dopamine neurons
in the nigrostriatal pathway,
the substantia nigra,
it just can't initiate more
movement in the direct pathway.
And it can't prevent an
excessive reduction in movement
in the indirect pathway,
and that's why this loss
of dopamine neurons in
the substantia nigra
causes the slowing down
and loss of movements
that we see in someone
with Parkinson's disease.

Bulgarian: 
В този път substantia nigra  използва допамина си
за фини настройки,
за да гарантира, че няма да намалим мускулната активност прекалено много,
защото искаш да ходиш с нормална скорост.
Не искаш да вървиш прекалено бавно.
Substantia nigra ти помага да постигнеш 
тази точна скорост.
Прави това като отпусне каишката на таламуса,
позволявайки повече движение.
Когато при болестта на Паркинсон 
изгубим тези допаминергични неврони,
substantia nigra не изпраща толкова много допамин
до стриатума, за да отпусне каишката на таламуса.
Следователно каишката се стяга прекалено много 
и мускулните ни движения
са прекалено намалени.
Като цяло при загуба на допаминергични неврони
в нигростриарния път
substantia nigra не може да инициира усилване на движението чрез директния път.
И не може да предотврати прекалено 
намаляване на движението
чрез индиректния път.
Затова умирането на допаминергични неврони 
в substantia nigra
предизвиква забавянето и загубата на движения,
които виждаме при пациенти 
с болестта на Паркинсон.
