(Mag Lari) Gent de TV3,
en aquesta gala
no sortirà la Pilar Rahola.
Jo no estic segura que no aparegui
aquí a "El divan", eh.
Ves a saber...
Merda.
M'agradaria fer-te desaparèixer.
Però què t'has cregut?
Tu què t'has cregut?
Només una mica, eh. Una mica, eh.
Una mica, una mica.
Una mica, no pateixis.
Va, tanca els ulls.
Quan digui "tres", eh?
Una, dues i tres.
Doncs ja està, ja ho tindríem.
Mira, rient, rient...,
quina és, la meva càmera?,
he acabat tenint un programa a TV3.
Doncs això, espectadors
i espectadores, moltes gràcies.
Acomiadem "El divan" avui, aquí.
La setmana que ve els espero
amb Pilar Rahola.
Mira, Pilar.
El mag Lari no s'hi ha atrevit
amb tu.
S'ha fet desaparèixer
i he hagut de tornar.
Benvinguda.
Hola.
Com estàs?
Molt bé.
Ets un personatge, ja, a més d'una persona? T'hi sents, un personatge
Suposo que aquesta és una percepció
que pot tenir la gent,
jo no la puc tenir de mi mateixa.
Jo soc una persona, diguem-ne,
que pateix, que és vulnerable,
que és fràgil,
que a vegades li fa basarda tot...
La capacitat d'influència
que pots tenir a vegades t'espanta,
hi ha vegades que et responsabilitza.
Hi ha vegades que et sents feble...
Per tant, no, no soc
un personatge en absolut.
Ara, sí que reconec que tinc...
força pública, certament,
suposo que sí.
I ara ets qui volies ser?
Ets qui vols ser, Pilar?
És que no m'ho he plantejat mai.
Mai?
No.
¿Mai has dit "vull ser una persona que lideri l'opinió del país,
jo vull dir el que penso,
jo vull...?
No, no, no he planificat.
Jo soc una persona... obsessivament arrelada al present.
Que bona, aquesta!
"Obsessivament arrelada al present".
El futur... No sé com demà passat
pot canviar tot...
Mira les coses que ens han passat
els darrers anys, imagina't.
I el passat sempre considero
que és una matèria molt enganyosa.
El passat.
Sí.
En el passat viuen les meves pèrdues;
per tant, és important.
Hi viu la memòria,
però la memòria és un invent.
Cada vegada que visito el passat
el reinvento;
per tant, ja ni sé què és exactament.
De manera que l'única cosa
que realment jo percebo com a real
és el present;
llavors, no he planificat mai res,
no he sabut...
De petita volia ser periodista,
per tant, ja he acabat aterrant-hi.
Ets periodista.
Des de sempre vaig creure
que em dedicaria a la literatura
de manera intensiva.
No ho he pogut fer durant anys
Mira els llibres que tinc aquí.
La pila de llibres que tinc.
N'he publicat més de 20, sí, sí.
I ets filòloga.
Sí.
Vaig estudiar filologia,
però sí que no he exercit mai.
Vaig exercir la crítica literària,
però no la lingüística, eh.
Ara, és veritat que jo vaig dedicar-me, fonamentalment,
a la literatura i a la lingüística,
com a estudiant, com a universitària.
Vaig estudiar les dues carreres,
vull dir que...
Ara, a partir d'aquí, la meva vida... Jo no he planificat res.
No sé què passarà demà passat.
Bé, això no ho sabem.
El que intento sempre és aterrar
amb una certa decència, no?,
una mica dempeus, no?
Sempre has estat envoltada,
d'una manera o d'una altra,
del poder.
I tu ara tens poder, perquè tens molta capacitat d'influència.
T'està bé tenir poder?
Perquè hi ha moltes dones
que hi tenen una relació difícil,
senten que no els pertoca
i, sobretot, s'estan sempre plantejant si ho fan prou bé,
més bé que els homes,
per poder-hi estar.
Com ho analitzes, tu, això?
A veure, 2.000 de subordinació
no es treuen de l'ADN, diguem-ne,
i de la memòria col·lectiva
fàcilment.
Tota dona forta
i tota dona amb poder
és més hiperperfeccionista que ningú,
és més autocrítica que ningú
i, quan es tanquen els focus,
té més pors que ningú.
I tu tens por?
Oh, i tant!
De què tens por?
Tinc por de mi mateixa, de...
Jo, per exemple, no miro mai,
quan estic en un programa,
avui mateix, probablement
no el miraré, després;
això sí, ja me'l comentarà ma mare,
ma germana...
Però jo, mirar-me..., no per tu,
perquè el programa sí que el miro,
mirar-me a mi mateixa sempre
començo: "Això... no, això..."
"Això ho hauria d'haver fet
més bé..."
Aleshores, és com amb els articles,
que quan els llegeixo massa
estaria eternament canviant-los
i, per tant, al final dic: "No".
T'agafo la idea de "tinc por
de mi mateixa". Què vol dir això?
De no estar a l'alçada, de no arribar als límits que t'autoimposes...,
que no saps quins són però que sempre estan amunt, sempre estan lluny.
Sempre has de ser millor?
Sempre has de ser millor
perquè, al capdavall,
el prestigi, fonamentalment...
El poder també té a veure
amb el prestigi,
i en el nostre món, que és el món
de l'opinió i de les idees,
el món de la imatge pública,
és important, el prestigi,
i el prestigi és masculí.
Vas escriure, era l'any 2000,
és a dir, fa 20 anys,
"Dona alliberada, home emprenyat".
I encara continuen emprenyats.
Però no creus
que hi ha hagut un tomb?
Molt, molt.
I ara, què?
És a dir, aquest tomb, que no és només superficial, on pot arribar?
Perquè la bretxa salarial continua,
veiem les dades, a més a més...,
algunes que tenen a veure
amb la teva posició,
que a més estatus,
a nivell més gran,
i també a més edat,
hi ha més diferència salarial.
Perquè les dones, suposadament,
assumirien menys capacitat de risc
i negociarien pitjor,
perquè no volen barallar-se.
Sempre.
Què diries d'això?
Sempre negociem pitjor,
això és evident,
perquè, home, també 2.000 anys
de tenir el poder econòmic...
Però ajuda, ajuda, dona pistes.
Home, no, és el fet que les dones
tendim a ser molt pràctiques...
i tendim a voler, diguem-ne,
fer la feina, fonamentalment.
Però tota la logística
que comporta la feina
molt sovint la descuidem.
És com el poder. Per què els homes sovint arriben molt més...?
Perquè la dona conspira malament
amb la vida de partits...
Conspira malament.
Sí. Sí. Conspirem malament.
És a dir, la part fosca del poder,
la portem fatal.
Però, a veure, si no volem conspirar, no podrem arribar...?
És a dir, hem de fer el mateix
joc brut que fan alguns homes?
O molts homes?
En la societat de partits polítics
com encara tenim establerta,
que tot això està canviant molt,
encara sí que això té un paper.
Jo, per exemple, que he estat
en opcions de partits,
amb Esquerra,
però que era independent,
el que vaig portar pitjor
va ser aquest aspecte
de vida interna de partit,
amb uns embolics considerables,
perquè jo, al que em dedicava, és
a fotre-li el dit a l'ull al PP,
entén-me.
És a dir, no em dedicava a aquesta cosa que a mi em semblava menor...
i que, tanmateix, era fonamental.
La vida interna,
la part fosca del poder,
la portes fatal, com a dona,
perquè, en aquest sentit,
som una mica més veritat.
Som allò, "vinga, va, a demostrar-ho, va, fins aquí, fem-ho!"
Vinga, i a canviar coses, etcètera.
I al final sí que és veritat
que tenim un punt d'ingenuïtat,
fins i tot
quan ens pensem molt llestes,
acabem tenint un punt d'ingènues.
Tu ets ingènua?
Jo en soc molt.
A mi em prenen el pèl moltíssim.
No ho sembles gens, d'ingènua, eh!
No es nota, no es nota.
Ho dissimulem molt bé, eh.
No, a mi només em prenen el pèl
per la via emocional.
Clar, no és que et prenguin el pèl,
és que et toquen,
i és l'espai més vulnerable.
Jo, quan estic en mode de guerra,
en mode de batalla...
Una vegada el Joan Barril va dir:
"A la Rahola no se li perdona
voler ser la primera de la classe".
I és veritat,
quan estic en mode batalla,
que em dones un micròfon i al davant hi tinc la Cayetana, diguem-ne,
o qui vulguis, jo vaig a guanyar,
i vaig a totes.
Aleshores, ningú imaginaria
que no tinc vulnerabilitats o...
No, no, pa-pa-pa-pa-pa.
Ara, quan tot això acaba...
Mira, mira, mira, aquí et vèiem.
Aquest és el senyor Rajoy
amb cabells negres,
que em sembla que no el reconeixem.
El senyor Aznar.
Mira't. Com ocupes l'espai.
Mira, mira. Això és una persona
que ocupa l'espai.
Això és poder.
Clar, això és el poder. Eh?
I com... parla amb força.
Fins i tot...
I aquí anaves a veure
el rei Joan Carles, crec, eh?
Podria ser, podria ser.
Sí, a La Zarzuela.
Per cert..., el rei Joan Carles era
més espavilat que el seu fill?
Jo crec que Joan Carles té
la puteria,
bé, en el seu cas, diguem-ne...
En el seu cas, en tots els sentits del món. En tots els sentits, sí.
La puteria d'aquell
que ha estat a l'exili.
És a dir, l'aprenentatge de l'exili.
Havia estat un rei
que havia perdut la corona,
la seva família havia perdut
la corona,
que la recupera en una dictadura,
i amb el que això representa,
i que, a més a més, sap que a Espanya dues vegades els havien fet fora.
I aquesta cosa li dona un sentit,
diguem-ne, de moure's entre...
Fixa't que ell de seguida estableix
unes bones relacions
amb els socialistes,
quan, teòricament, hauria estat
l'aspecte més allunyat,
i en canvi, les tenia dolentes
amb el PP.
Per què?
Perquè era un home que es va acomodar perfectament a la nova situació
i el que va intentar va ser sobreviure.
I, per tant, tenia
la puteria del supervivent.
El 3 d'octubre hauria anat
d'una altra manera, amb Joan Carles?
Sens dubte. Home, mira, t'asseguro...
Tu hi havies parlat personalment,
havíeu coquetejat una mica.
No, no! Jo no hi he coquetejat!
Ell em va tocar una teta,
que és diferent. És diferent.
Però va fer com aquell
qui no volia la cosa...
No ho sé, però va posar la mà sencera i va fer suc de taronja, vull dir...
Però això és una mica animal.
Tu no vas dir-li res?
"Oiga, señor rey..."
O no sé com li deies.
"Ciudadado rey", li deies, no?
Sí, ciudadano rey, li vaig dir.
Que et deixes fer sucs
de taronja sovint?
No, no, Sílvia.
Ah, clar!
A veure, va ser una vegada a la vida.
Tu estàs tancat allà...
Estàs, en aquell "momento importante" que el rei t'està rebent,
ets una diputada
d'Esquerra Republicana...
Ets una dona.
A més a més, recuperava
l'acta de diputada.
Era dona, republicana... i xula.
Catalana, jove...
I xula.
Sí, xula ho ets. Sí, també.
I arribes allà, no?
I portava un pin de la República
que m'havia donat
el Marc Aureli Vila,
que era un pin de l'any 32
que hi havia la bandera catalana,
el dibuix del Macià, una cosa
molt bonica que encara tinc.
I el portava amb molt de gust, no?
Tu estàs allà ficat,
tens el Juan Carlos allà,
tens el rei d'Espanya,
i en un moment determinat
se t'aixeca,
et diu que tens el pin malament,
et fot la mà i fa suc de taronja.
Com una broma.
Sí, "hi-hi-hi, ha-ha", no?
Home, la primera reacció meva
hauria estat una bufetada.
Clar.
Perquè en la vida real ho hagués fet,
però hagués estat un atemptat
contra el rei, tu, poca broma.
A la vida real, però a la reial no.
Ara, et seré sincera.
No vaig pensar ni en això, ni en allò: em vaig quedar tan tallada...
I no l'hi vas poder dir mai més?
No. No, no.
No l'hi he dit mai més, no, no.
T'he de dir que jo vaig sortir d'allà...
En aquell moment em va vèncer.
És l'arrogància del poder,
el poder absolut.
Clar, et sotmet.
"Aquesta ve aquí a parlar-me
de República? Li tocaré la teta".
És el "derecho de pernada"
però en versió moderna
i a una diputada, eh!
És aquella cosa de dir:
"Soc impune a tot,
puc fer el que em doni la gana,
i aquesta què s'ha cregut?
M'ha vingut a donar lliçons?"
Jo reconec que en aquell moment
em va vèncer,
perquè jo em vaig quedar tallada,
"I ara què fas?"
Estem en aquesta situació?
En quina situació estem?
Home, jo crec que el rei aquest és capaç de fer-te un suc de taronja,
però també és capaç...,
el que teníem,
i òbviament, comissionista,
i Corines, i matar elefants,
tot el que el personatge representa,
però des de l'àmbit de la política,
era un home més sinuós,
capaç d'establir més pactes,
i tenia, jo crec,
que més puteria política.
Jo crec no hagués fet mai
el discurs del 3 d'octubre.
Ara, el rei actual és
un "pijo" de manual,
format en una escola espanyolista
de línia dura,
és un "chico",
és un patriota espanyol,
que perfectament podria votar Vox.
I, per tant, aquí sí
que no tenim flexibilitat.
A veure, ara...
No toca la taronja, però també...
O no en públic.
Però també va amb duresa.
O no amb ningú que ho pugui dir.
Perquè tu ho pots dir,
i moltes altres persones.
Però vaig trigar
20 anys a dir-ho, eh.
Aquí vaig, eh. Perquè dir això et col·loca en un espai molt incòmode.
En aquell moment jo vaig sortir pensant...
Trigar 20 anys...
Són molts anys, eh.
Jo vaig sortir pensant...
A veure, enmig d'Esquerra Republicana, uah!,
aquelles èpoques d'Esquerra Republicana, el Puigcercós, el Carod,
el Colom..., estàvem tots allà...
Les reunions d'Esquerra
eren una bogeria,
jo era l'única diputada a Madrid...
I ara arribo i els hi dic que m'ha tocat la teta el rei i no he fet res.
"No, hombre, no, mujer,
que te ha puesto bien el pin..."
Què faig? Què faig?
Vaig pensar que no ho havia de dir,
i recordo que ho vaig dir
a la família, en aquell moment.
Més aviat he de dir que es fan fúmer de mi, perquè em van dir:
"Tu que vas tan forta
no has estat capaç de dir-li res".
Però si tu que vas tan forta
no vas estar capaç de dir-li res
i vas trigar 20 anys
a fer-ho públic,
ara imagina't si realment no tens
els altaveus que tu tens
i, a més a més, potser no tens,
no sé, diríem, el gruix de poder,
l'embolcall de poder,
i no t'hi atreveixes.
Què han de fer les altres dones?
És que jo estic convençuda
que durant els anys més durs,
i han estat la immensa majoria
del regnat de Juan Carlos,
el tema femení ha anat
com ha volgut ell.
Va, que parlàvem abans
d'Esquerra Republicana,
vas ser també a l'Ajuntament,
vas viure aquí tempestes diverses...
Però vaig fer bona feina, eh?
Mi-te-la, ella.
És que, a mi, això m'entusiasma,
de tu.
O sigui, amb un somriure, però
ja has dit abans que eres xula,
però diu: "Per què he de tenir
falsa modèstia? Si ho vaig fer bé."
Escolta, vaig tenir tot el món
el comerç, que encara ara em premia.
Els mercats, fer-los nous...
Vaig fer mercats nous,
vaig crear l'Àrea de Comerç,
vaig crear el concepte
de "la millor botiga del món",
que era la botiga de Barcelona,
vaig ajudar, diguem-ne,
a crear orgull de comerç...
Aquí feies campanya.
Oh, mare meva, aquest abric vermell.
D'on ha sortit?
T'està súper bé.
Llavors, amb l'Àngel Colom vau tenir com una història, diríem, així...
Ai, jo l'estimo molt, l'Àngel, certament.
I vau muntar un partit
per la independència, que això...
Vam ser molt futuristes, eh?
Però no us en vau sortir gens, eh!
No, allò va ser... Allò jo
no ho hagués fet, sincerament, eh.
Això, va ser l'Àngel,
qui va voler-ho fer,
n'estava molt convençut,
i jo, per fidelitat, vaig seguir-lo.
Però jo, en aquell moment,
me n'hagués anat a casa,
ja tenia aquella gana,
que em continua durant,
de no tornar a la política.
O sigui, després de tota la...
Amb Esquerra Republicana vaig viure el millor i el pitjor de la política.
En els partits es viu
el millor i el pitjor, no?
En el meu cas, el millor va ser...
la defensa d'uns ideals republicans
i independentistes,
en un moment dificilíssim
i amb tota la duresa que representava
estar sola a Madrid,
i això, òbviament, té una força, no?
Però vaig viure el pitjor,
que és la guerra pel poder intern.
I va ser molt trist, i molt lleig,
i molt brut,
i va sortir el pitjor de cadascú.
Aleshores allò em va deixar
tan fastiguejada
que la meva intenció era anar-me'n.
I, de fet, perquè l'Àngel
em va demanar que no, que tal,
perquè jo creia,
i crec que no m'equivocava,
que fer una escissió
d'un partit històric,
per moltes raons que tinguéssim
i tal, era un disbarat,
i així va ser.
Ara, continuo pensant
que Àngel Colom...
és un tipus extraordinari
des del punt de vista humà,
una persona que és tot cor,
és tot idees.
I jo sí que, certament,
tot i que la política és molt dura,
acabo creant grans complicitats
amb la bona gent.
Va, que...
Amb gent que pensa igual que jo.
O, si no, els vas convencent.
A vegades no, eh.
Mira, mira com t'ho he dit.
Els vas portant cap a casa.
D'enllaços i desenllaços, diríem,
o de casaments i descasaments,
anem una mica a la teva vida
així com més personal.
Ai, quina por.
Ai, quina por. Res.
Res que no es pugui dir.
Et vas casar de molt jove.
Sí, em sembla que en teníem 19, crec.
19 o... no arribàvem als 20 anys.
Mira-la. Oh!
Mira...
Molt prima. La mare i el pare.
I aquest és el Joan,
el meu primer marit.
Érem dos progres, eh,
dos progres de manual.
Aquí no et casaves de blanc, eh.
No, i a més, ens vam casar pel civil.
Ens volíem casar pel civil
a Badalona, que és on vivíem,
però era tan horrorós...
Havies d'apostatar, no, pràcticament?
No, no, i a més a més,
ho feien d'una manera horrorosa.
Lletja, ràpid...
L'Ajuntament de Sant Adrià del Besòs ho feia bonicot,
perquè el jutge que ho feia,
o el senyor que ho feia,
no recordo què era,
tenia molta gràcia,
hi posava unes flors i tal...
I llavors jo em vaig censar
amb una cosina meva de Sant Adrià
per casar-me a Sant Adrià.
I ens vam casar allà, ja veus,
tot hippies. Érem molt hippies.
I vau tenir una primera filla.
Molt aviat. La Sira, sí, sí.
Que m'ha fet àvia.
Després vau tenir el Noe,
però que el vau anar a adoptar.
Sí, el Noe...
Jo havia volgut sempre adoptar.
És a dir, la idea...
A mi, la biologia no em crida.
No és allò que la meva sang
no sé què. No era una cosa que...
I sempre havia pensat:
"Si tinc un fill...",
però vaig quedar-me en estat
de seguida, noia,
no sé què va fallar,
però tot va anar molt de pressa.
Tot va anar bé,
no va fallar res, dona, és al revés.
Ja en sabíem i preníem coses,
però ens devíem despistar.
El fet és que ens vam quedar
en estat.
Molt joves, jo encara estava
a la universitat, ell també.
I va venir la Sireta
i va ser molt bonic.
Però jo vaig dir: "El proper,
si en tinc un altre..."
Mi-te-la. La Sira, no?
La Sireta, sí, aquesta és la Sira.
Érem uns crios.
I aquest ja és el Robert.
El Robert més prim.
Aquest és el teu segon marit.
Sí, i aquesta és la Sira
quan es va casar.
Però, amb el teu segon marit, també...
Aquest és el Jordi, el meu net.
El teu net.
El teu segon casament,
el vas fer...
El primer...
Oh..., "pijo" total!
I de sexi..., no? Espera, espera.
No. "Pijo" total.
Mi-te-la, mi-te-la ella!
Ei!
Mira que guapota que estava, eh!
Estaves fantàstica; ho estàs.
No, no, i ell, escolta'm...
No, no, ell també.
Quan el vaig conèixer,
era un catxes.
Tot estava amunt.
Una cosa, un bé de Déu...!
Tot estava amunt...
Ara tot ha baixat, eh, però.
Però una estona devia baixar
alguna cosa, perquè...
Ja ha baixat tot, ja ha baixat tot!
Però en aquella època,
quin bé de Déu, escolta'm!
Però aquest senyor era de dretes!
Ho és, encara?
Oh, això va canviar molt de pressa.
Ah, el vas transformar, també?
Jo tinc la teoria de que el Robert, que és un tipus fantàstic...
És que ets bona, eh!
Bé, la veritat és que en aquest tema el guanyo una mica, però...
El Robert, que és un tipus...
He de dir que tots dos marits
han estat fantàstics.
Els camins de la vida et porten
a separar-te, diguem-ne, però no...
Això està molt bé, que ho diguis.
Però mentre vaig estar enamorada,
vaig estar molt enamorada.
A més, que va ser un primer amor
molt poètic i molt...
Que bé, que diguis això.
En tinc el record amable i dolç.
Jo faig allò del Llach:
"Per què l'amargor d'un adeu
fa oblidar
tants moments de tendresa?"
Doncs, jo no he permès.
Els adeus sempre són amargs,
però me n'he oblidat.
I he recordat tots els moments
de tendresa en 15 anys de matrimoni,
que van ser molts, no?
Et brillen els ulls, quan ho dius.
Sí, i tant.
I després vaig trobar...,
vaig conèixer alguns altres senyors,
però va arribar finalment el Robert
a la meva vida...,
que ho tenia tot
perquè no m'agradés.
Era més jove, i a mi, això de ser...
Perdona: 10 anys més jove!
És que, nena, jo...
O sigui, enveja que fas, tu!
Això és el poder femení.
Els pots triar més joves.
No, tenia..., la veritat és que...
10 anys més jove.
Quan ens vam conèixer...
Com que ell és calbot i tal...
Va, va, què tenia en contra?
Era més jove; què més?
Era més jove.
Només veure'l,
quan entro en una festa, miro...,
allò que fem les dones,
que en aquell moment podia permetre-m'ho, no tenia parella,
miro per dalt i "ui, quina festa,
quin avorriment", venia cansada.
Venia d'un sopar amb el Joan Clos,
una cosa anticonceptiva total.
En un sopar amb en Clos,
t'avorreixes que et mors.
Vols dir una mica soporífera,
un sopar soporífer.
Mare de Déu!
I anava a una festa d'un amic
que feia 30 anys, i allò que dius...
I arribo a la festa
i faig mirada d'àguila, zuuum...,
i veig un "tiarrón" grandot,
ben posat tot, musculat.
Dic: "Mira, l'únic que està bo".
"L'únic".
I ve un amic i em diu: "T'agrada? Però si és el Roberto 'El Fatxa'".
I vaig pensar:
"Fatxa, però està bo".
"El Fatxa".
Però vaig pensar: "A veure..."
"Què prioritzem? Que està bo,
o que és...?"
Home, no el volia
per parlar de política, entén-me.
Per parlar, no.
El volia per algunes alegries
horitzontals, i el senyor s'hi...
I això ho tenies clar?
Tu anaves, "pam", a matar?
Sí, en aquell moment era cacera.
Vas caçar-lo aquella mateixa nit?
Sí. Sí, sí, sí. Les dones,
quan ens hi posem, ens hi posem.
Estava avorrida,
venia d'un sopar no-sé-què,
no tenia cap alegria vital, estava molt atabalada amb la política,
i veig un senyor catxes que
se m'hi posa bé, i vaig tirar l'ham.
Però vaig fer
allò que fem les dones,
que això és molt antic tot:
ens deixem veure.
Tirem l'ham
i deixem que ell conquereixi.
Ell encara es pensa
que em va conquerir ell.
Però això l'hi deus haver dit,
alguna vegada.
Sí, però encara es pensa que no.
Que tu ho has disfressat.
Els mascles mascles,
tenen aquella cosa de que són ells.
Vas fer un casament, allà...
Ai, molt "pijo".
Oh, com ens vam divertir!
Al Ritz; al Palace, al Palace.
Ara el Palace, abans el Ritz.
500 persones, hi havia?
Sí, 400 i escaig. Sí, sí, sí.
I en un moment donat, em penso
que vas sentir aquesta cançó.
A veure...
# Toda una vida
Uau!
# ...me estaría contigo... #
Sí, però és que a més, Sílvia...
El Moncho, que l'hem perdut fa poc.
És que aquesta cançó,
no és que me la posessin;
és que hi havia el Moncho
i me la va cantar a cappella.
A cappella.
A cappella, me la va cantar.
Tu saps l'emoció que representa?
Estàs allà, a la Sala Noble
del Saló de Cent...,
tots posats guapíssims, tots guapos,
perquè ens vam posar "ole" guapos,
i de sobte et surt el Moncho
i et canta el "Toda una vida".
I la Marina Rosell,
també em va cantar a cappella.
Va ser molt bonic,
encara m'emociona.
I l'última vegada
que vaig veure el Moncho va ser...
em sembla
que una setmana abans de morir.
Que va venir a TV3, a presentar l'homenatge que li volien fer...
Li vam fer un "Divan" l'any passat
i s'estava preparant l'homenatge,
que es va endarrerir.
Quan l'homenatge ja estava datat,
em va dir:
"Sílvia, allò de l'homenatge,
quan s'emeti, mira com...",
i llavors, no va poder...
Ja no va poder.
L'homenatge,
l'hi continuem fent cada dia.
Encara, quan ens vam veure,
em va dir: "Toda una vida, eh".
I dic: "No, no, de moment,
tenies raó, Moncho".
I després, el vam perdre.
És d'aquella bona gent
que et sap tant de greu, que són...
En aquesta línia d'apassionament
que em deies amb el teu marit,
amb l'Albert Om vas fer famós
aquest moment,
que també és l'enveja
de tot Catalunya.
Hem trencat algun llit,
això també...
-(Om) Perdona?
-(Rahola) Ell.
Hem trencat algun llit...,
això també, sí, sí, sí.
Això és verídic, eh,
la família ho sap.
-Que hem trencat diversos llits.
-Heu trencat diversos llits?
-Ell, ell, ell.
-Jo, jo.
-Com a conseqüència de què?
-No, res, de coses horitzontals.
-O sigui, coses molt normals.
-Quants llits heu trencat?
-3, 3.
-Em sembla que 3.
Vau trencar 3 llits,
continueu encara tenint aquesta...?
4.
Això és nou, això és notícia!
Això no ho sabíem, Pilar!
Perquè...
Quan ha estat el quart?!
Ara que ja ets àvia,
trenqueu llits, vosaltres?!
No, no...
Com que no?
Perquè després d'aquest programa,
al cap d'un temps,
se'ns va trencar un llit
a Cadaqués, sí.
Però, què és, que...?
El Robert és molt divertit.
Al llit, també és molt divertit?
És que has de ser divertit al llit, sobretot.
Durant el dia vas atabalat,
és al llit, on hi ha d'haver...
El sexe,
si no és divertit, no m'agrada.
La cosa transcendent...,
"oh, Déu meu!"
Jo no soc d'"oh, Déu meu!";
jo soc d'"ei, alegria!"
I ell és molt divertit.
Aleshores, com que és molt divertit i ara té un pes considerable,
doncs, a vegades, fa coses que...
Però, és àgil?
Ja no tant.
Crec que ja no en trencarem més,
de llits,
anem més tranquils,
ens hem tranquil·litzat molt.
Però ens hem divertit molt, horitzontalment; i verticalment!
Però, llavors, a tu,
¿el sexe et serveix perquè...
l'endemà et lleves pim-pam,
passes aquest article,
dius això en aquell, l'altre...?
És a dir, et carrega les piles?
A veure..., no tant, ara.
La veritat és que crec que el sexe, certament,
ara ja soc "bocato di cardinale",
ara, un "aquí te mato", no.
Ja vull la cosa
una mica adequada i...
Ara vols prolegòmens?
Sí, ara... Sempre m'han agradat.
Però ara els vull ben muntats.
Ja tinc una edat i, tonteries, no...
I què és, "ben muntat", això?
Home, doncs, que hi hagi un clima...
Un soparet romàntic...
que la cadira sigui..., ai,
que el llit, perdó, sigui còmode,
que no sigui qualsevol cosa...
Home, hi ha hagut taules.
No, ja no; tot això ha desaparegut.
Ja no us hi poseu, en una taula?
No, de cap manera.
Contra la paret?
Tampoc! Ja no podríem.
De genolls.
No, quina mandra!
No, no, fan mal els genolls, ja no.
Ja t'entenc, ja: tot això, res.
No, per tant..., no, realment...
El sexe ha format part
de la meva relació amb el Robert
de manera intensa,
però com és evident,
no és la cosa més important.
Què és el més important?
La complicitat, sense cap dubte.
Perquè ara, nosaltres estem molt més relaxats en aquesta matèria.
Clar, tenir una parella
10 anys més jove, ajuda bastant.
Perquè nosaltres, això,
ja ho portem bé,
però ells es cansen més,
i per tant...
Són els senyors,
els que es cansen amb l'edat.
Home, evidentment!
Jo, aquí, aprenc coses, també.
Els senyors es cansen.
Aguantar-te una hora, un senyor...
Una hora? O sigui,
no t'hi poses per dos minuts.
M'hi puc posar per dos minuts,
però després vull una hora.
Home, escolta, que s'ho treballin.
Que s'ho treballin, Sílvia.
Això sí, que en aquesta hora
i que s'ho treballin,
hi hagi música com aquesta.
Ai!
-Eh...
-# ("Treballaré el teu cos", Raimon)
"Treballaré el teu cos".
#
El Raimon.
-# Treballaré el teu cos...
-És tan... uau!
# com treballa la terra...
el llaurador del meu poble... #
L'hi vaig dir, en en Raimon.
Vas dir-l'hi?
Que jo he fet l'amor
amb les seves cançons.
A més, la idea de "treballar
el teu cos" et posa...
És espectacular.
El cos...
El seu cos, i l'ànima,
per estar amb l'altre.
De tota manera, la cosa més surrealista que ha fet el Robert,
o que diu que li ha passat,
és amb la "Novena Simfonia",
de Beethoven.
Ah, també?
Això diu!
Home, és l'"Himne de l'alegria".
És que és una alegria!
Va, que parlem avui aquí
amb la Rahola, a "El divan".
T'anem coneixent molts aspectes,
i en voldria assenyalar un...
Tinc una vida tan transcendent
i tant de les idees, la política...,
que després has de riure una mica.
Has de riure i passar-t'ho bé.
Sí, sí.
Les idees i la política,
i la polèmica.
Mira-te-la tu, aquí, al...
Ai, Déu...
Això era al "Crónicas".
Ui, un "Crónicas"!
¡Uy, con las cosas
como tenía que hacerlas!
Ni antes, ni en medio, ni después.
Hay una irresponsabilidad, Salvador.
Y te digo finalmente una cosa.
Tú me dices que el discurso antimilitarista no quiere...
No, tú no quieres.
O sea, tu discurso lleva a esto.
Tú no sabes lo que yo quiero.
Eso me parece...
A mi, el que voldria assenyalar
és, novament,
com ocupes l'espai, com et mous,
i com, aquí, el Salvador Sostres
es fa com..., s'encongeix,
i tu no tens cap por
de dir el que vols.
No.
Realment, reconec
que quan estic en la guerra,
i la guerra és el micròfon, que és una guerra blanca, però una guerra,
soc una guerrera.
Soc una guerrera.
Mira't aquí! Mira aquest gest!
Aquest gest el podem ensenyar,
la comunicació no verbal,
que fort que és, eh,
i a més, endavant!
Perquè les meves conviccions
són tan fortes com els meus gestos.
És a dir, jo estic molt convençuda
del que defenso.
Jo no he hagut de defensar mai...,
crec recordar que no he defensat mai res que no cregués.
Fins i tot, quan estàs en un partit
o en disciplina de partit,
en alguns temes
amb els que jo no estava d'acord,
senzillament m'escapolia;
no hi entrava en contradicció,
però m'escapolia.
La idea d'anar...
Per exemple, a vegades et pregunten:
"Quan aneu a una tertúlia,
pacteu els temes?"
És impensable que algú pensi
que la Rahola defensarà una cosa
en la que no creu.
Però això et dona molta més força, encara, eh, i vehemència.
I vehe...
La vehemència, ja l'he incorporada.
Sí!
I ara t'ensenyarem
amb una mena de parella de fet.
Ah, Déu meu.
-(Cuní) Rahola.
-(Rahola) De què parles, Cuní?
Mira quin escot!
Quin escot! Com t'atreveixes, eh.
Mi-te-la, mi-te-la ella.
Sí, sí, sí.
Jo sé perfectament el que batega darrere d'aquesta cara.
-Tu no saps res, de mi.
-I tant que sí.
Plora una mica, Pilar. Mirant
a càmera, si no, no té gràcia.
50 anys...!
-No, que estic molt tova.
-Com, que estàs tova?
-Un pastís dels 50.
Però, Josep...
Mira a la càmera, sisplau.
Aquesta, la 4.
Plora, Pilar, em diuen de control
que has de plorar.
-Per què m'has posat el 5?
-Oh, no en fas 50?
-És que fa angúnia!
-Com, que fa angúnia?
Me l'estimo tant, el Josep!
El Cuní és un tipus...
Li passa una mica, crec, si em permets l'autoreferència, com a mi,
que som gent molt dura,
gent amb una imatge...,
i després som gent molt tova.
I ell és un tipus
que és tot sentiment.
A part que és una universitat
del periodisme, aquest home,
quan treballes amb ell, aprens molt.
Després, tots dos som competitius
i volem guanyar;
no li he permès mai que em guanyés,
i quan ho ha fet,
m'ha emprenyat molt.
Mira, mira't ara, mira't ara!
Ets tu...
-Ai, per favor...
-De què riem, Pilar?
Ai, no en tinc ni idea.
Jo comparteixo espai
amb d'altres tertulians,
i n'hi ha moltíssims!
Vinga, va, si a TV3
hi ha més varietat de cares...
que en una partida
del ¿Quién es quién?
O t'imagines posar la tele
i que tota l'estona surti jo, home?!
Però, Pilar,
surts a tots els programes!
(Rahola: riu)
Però, que no...? Però-però...
Que ho veus?
Però no és cert.
No és cert?
Surts a tots els programes,
però no és cert.
Mira, a mi, durant...
Però per què surts tant a TV3,
Pilar Rahola?
És una bona pregunta.
Gràcies, m'hi he esforçat molt!
(totes dues: grans riallades)
T'he de dir que,
durant molts anys...
Sí...
...tenia fama
de que estava a tot arreu.
I en un estudi de la universitat sobre les tertúlies radiofòniques,
jo no sortia
ni entre els 10 primers.
Però, quan hi soc, es nota molt.
Fas molt de soroll.
Es nota molt.
En ràdio
només surto un dia a la setmana.
I tanmateix, la gent té la impressió
de que hi surto molt.
Perquè els fas efecte, vols dir,
i els dura?
I perquè ets expansiva?
Perquè, quan hi ha la Rahola, omple.
En el cas de TV3, hi anava
un cop a la setmana, amb el "FAQs".
En el moment en què tens un espai
de 10 minuts, cada dia,
i d'anàlisi política, et posa molt
en la trinxera, se't nota molt...
Però no soc l'única persona
que cada dia surt a teles
que es veuen a Catalunya.
Però t'agrada sortir a la tele,
t'agrada la tele.
Et soc sincera?
Sí.
Si em pogués jubilar una mica,
em jubilaria.
A mi, el que m'agrada de veritat
és escriure.
Però-però...
El que passa és que...
Primera: hi ha un moment...
Necessites guanyar diners?
Sí, sens dubte. Clar que sí.
Necessites mantenir el prestigi?
Necessites mantenir el poder?
No, el prestigi, no.
Perquè la tele no et dona prestigi.
No et dona prestigi.
No, la tele més aviat...
Te'l pot prendre.
Te'l pot prendre, sí.
Necessites mantenir poder d'influència, per això vens?
Sí, jo crec que sí.
Per això vens?
Però no tant poder d'influència
cap a mi, perquè se me'n refot.
És a dir, tenir més influència
o menys, se me'n...
En realitat, si em dius:
"Com et veus d'aquí uns anys?",
a Cadaqués escrivint,
que soc feliç com un gínjol!
És a dir,
és el que m'agrada de veritat.
És quan tinc pau,
em poso els boleros, òpera...
Jo soc feliç, així, i a més,
soc una mica fins i tot poc social.
En realitat, soc molt social
però ho soc poc.
A Cadaqués sí que fem sopars
i coses, però després estic sola!
És a dir, m'agrada:
"Deixeu-me, deixeu-me!"
M'aixeco molt d'hora,
quan ningú s'ha llevat encara...
Soc una mica eremita, en això.
Per què considero que és important, ara, ser a la tele?
Per tant,
no és que ho necessiti...
Des del punt de vista econòmic,
segur que sí,
vull dir,
que tampoc no m'ho podria permetre.
Per tant,
com que no m'ho puc permetre,
l'ideal d'anar-me'n a escriure literatura, sobretot,
encara no el puc complir.
Però podria no estar a TV3
i estaria en un altre lloc,
perquè d'ofertes en tinc sempre.
Continues tenint ofertes
de teles espanyoles?
Sí.
Hi va haver un moment molt dur,
amb, directament, una censura.
És a dir, em van trucar, recordo,
dos o tres productores diferents,
i totes tres van tenir una ordre
de la televisió dient...
De quines televisions?
Mediaset, parlava de Mediaset.
Sí, sí.
Tant a Cuatro com a Telecinco.
Després, això ha canviat.
De tant en tant
surto amb el Risto Mejide,
que m'ho va demanar en persona,
i un cop a la setmana no és feina.
Però quan a mi em planteja l'Elena:
"Vine cada dia a analitzar",
et soc sincera, ella t'ho pot dir,
la primera reacció és:
"Uf, ara cada dia, no!"
Perquè cada dia,
encara que sembli mentida,
implica que no pots moure't
de Barcelona,
que a mi m'agrada anar 3 o 4 dies
a fora;
implica que cada dia a aquella hora
estàs a d'això;
implica que una pila de coses
que feies: presentacions de llibres,
debats, conferències...,
no ho pots fer.
Hi havia una pila de coses.
Però vaig pensar: "Aquest moment,
on ens estan matxacant tant,
"on tot el relat és contrari,
"on intenten
que siguem una simple secta
"i no un gran moviment ciutadà,
amb unes idees embogides,
quan tenim tanta raó..."
A mi em semblava que jo,
que tinc un poder en aquest sentit,
tenia una cosa a dir.
I venim d'una història familiar.
Pere Rahola, Frederic Rahola...
I després, Carles Rahola.
Carles Rahola.
I Darius, Carles i Darius,
els dos germans.
Qui van ser? Pere Rahola.
Pere Rahola va ser
ministre de Marina.
De la República, eh.
De la República, sí.
Hi ha un verset molt divertit
del Josep Maria de Sagarra que diu:
"En Pere Rahola me l'han fet
ministre de Marina;
ara, de les titoles
en diran 'sardines'."
Ai, que divertit!
En Pere Rahola va ser
a principis del segle.
El Frederic Rahola va ser
el primer síndic de greuges.
Però no va ser
l'únic Rahola polític.
També hi va haver en Josep Rahola,
diputat per ERC durant molts anys.
En Frederic va ser secretari personal d'en Tarradellas,
i després va ser
el primer síndic de greuges
de la Generalitat de Catalunya.
I en Carles?
En Carles Rahola...
En Carles Rahola
era el cosí germà del meu avi,
que van néixer a la casa pairal
de Cadaqués tots dos.
Va ser, com ben conegut és,
la primera sentència de mort
que signa Franco.
La primera sentència de mort...,
evidentment, el feixisme va matar molta gent...
fins i tot sense cap mena de judici.
Però en Carles Rahola,
que era un home important,
era de molta categoria ciutadana,
amb una influència intel·lectual,
i en Darius Rahola, que era el que portava el diari "L'Autonomista",
un home també de molta importància,
com havia escrit molt a favor
de la pau i contra la guerra...
Ell té articles terribles.
Hi ha un article, un dels seus darrers articles, que diu,
parlant de quan hi havia hagut
els afusellaments de gironins
a la plaça de Girona per part dels francesos, a la Guerra del Francès,
ell diu que mai més
no torni a alçar-se el patíbul
a la meva estimada ciutat.
I a tu això et pesa?
I es va alçar per ell.
La primera vegada que va tornar
el patíbul a Girona
va ser per matar-lo.
Sí, va pesar.
Va pesar molt perquè en el menjador de casa meva,
com jo m'imagino a totes
les famílies represaliades...
La meva família és una família
molt represaliada,
perquè és una família
que tenia molt component polític
i que tenia molta presència al país,
i van patir destrucció
del patrimoni personal,
l'afusellament de Carles Rahola,
la pèrdua del patrimoni,
l'exili, etcètera.
Jo recordo que al menjador de casa,
que era un menjador lliure,
en una dictadura però era lliure,
on jo vaig aprendre valors
a favor de la dona
perquè el pare era el primer
que s'aixecava i deia:
"Nena, no t'aixequis"...
I la mare?
La mare era una dona forta.
De les dones fortes
que trameten fortalesa,
i encara me la tramet ara, eh!
No jo a ella, sinó ella a mi!
Doncs en aquell menjador,
quan sortia la paraula Carles Rahola
abaixàvem la veu.
Això era la repressió.
La repressió era abaixar la veu.
Això és el "Jo vinc d'un silenci".
Sí, perquè... Exactament,
no hi havia pensat mai.
És el "Vinc d'un silenci".
Perquè els represaliats
eren culpables.
O sigui, les víctimes eren dolents.
És allò que els que van ser estomacats l'u d'octubre
acaben sent els culpables, no?,
una mica.
És a dir, si t'han afusellat...,
si en ple franquisme t'han afusellat una persona, és que tens una taca,
és que no ets dels bons.
I aleshores ja és la por,
és el "què pot passar?",
"ai, ai, nena"...
És allò que la víctima sempre té
com una aureola de culpabilitat.
És culpable.
Que sempre ha de demostrar
que no ho era.
El meu pare sempre en parlava amb molt d'orgull, d'en Carles Rahola,
perquè era l'oncle-avi i sempre...,
però era allò de dir...
Allò que jo preguntava, que era
molt inquieta i feia alguna cosa,
abaixava la veu, com si ens estiguessin escoltant pels costats.
Era el silenci, sí.
#
"Cançó d'amor i de guerra",
que sé que t'agrada.
La teva relació amb...
...amb Jordi Pujol, bona?
Ai, Pirineu... Que m'agrada!
Sí, m'agrada molt.
Mira, a veure,
ha variat amb els anys.
Jo vaig tenir una primera etapa,
la més intel·lectual,
quan no estava en política,
on tenia una relació complicada,
perquè amb Pujol
tothom l'ha tingut complicada.
Vull dir, que jo era una jove nacionalista,
amb en Cardús, en Villatoro,
en Culla, tota aquesta gent.
Formàvem una cosa
que es deia Fundació Acta,
una fundació d'intel·lectuals.
Ens vèiem a...
A la Universitat Catalana d'Estiu.
Has fet així i ja he vist Prades.
Clar, que tu hi eres, també.
He vist Prades, sí.
Però quan de tant en tant el Pujol ens cridava per una mica analitzar,
jo em barallava amb ell!,
però no saps com.
I jo sempre pensava: "Aquest home que menja tan malament...",
perquè sempre menjava una truita.
En Pujol no menjava bé;
una truita, una truita...
I m'hi barallava molt.
I em va oferir dues vegades
entrar en política amb ells.
I vaig dir que no
perquè no m'agradava Convergència.
Trobava que era massa carca,
massa de dretes, en aquella època.
A Artur Mas, a més a més,
li vas fer aquell llibre...
que dic que és com un gènere nou.
"La màscara del rei Artur",
seguint-lo,
escrivint el que ell diu però
les teves percepcions, etcètera...
Artur Mas.
Sí, però deixa'm
acabar amb en Pujol.
El fet és que ara,
aquell moment va ser complicat,
quan vaig entrar en política
em va vetar a TV3.
Jo no vaig sortir a TV3 durant
el temps que vaig ser diputada
perquè en Pujol no volia.
I això crec que ho puc dir
amb tota tranquil·litat.
Han passat molts anys. És com allò de la taronja; ja podem dir-ho tot.
Després hi va haver
la gran ensulsiada,
que ens va avergonyir a tots.
Però ara li tinc un punt
de tendresa.
Jo ara, a Pujol li tinc...
Perquè, al final,
aquest és un home gran,
que va anar a la presó amb fills
i tot, lluitant per Catalunya,
que ha fet moltes coses importants
pel país,
i va cometre errors
que ens han avergonyit.
Però, al final,
la història tendeix a ser amable.
I jo voldria creure que ha de quedar
l'important que ha estat.
El millor d'ell.
Hauria de quedar el millor,
perquè, al final, la brutícia
ja li ha destruït la vida.
Ja li ha destruït el final
de la vida. Ell ja ha pagat.
La pena de presó que està pagant Jordi Pujol
és una pena de presó interna.
Com va dir ell una vegada,
i és una frase molt dura:
"M'he mort massa tard".
És duríssim, això.
I encara està viu.
Esclar, això només es pot dir viu.
Exacte.
Per tant, ara li tinc
un punt de tendresa.
Perquè també el van linxar
molt més del que tocava
per tot el que vivíem aquí.
I Artur Mas. Artur Mas i jo
ens quèiem a matar.
Només et diré que l'editorial
va trigar dos mesos en convence'ns.
Ell no volia i jo no volia.
A mi em ve l'editorial i em diu...
Acabava de sortir el llibre aquell de Nicolas Sarkozy
que havia fet
la dramaturga aquella iraniana.
Ara no recordo el seu nom, perdona.
Que va estar acompanyant a Sarkozy
tot un temps, no?
I em van plantejar
una cosa semblant.
I jo deia: "És que no l'aguanto",
perquè jo tenia l'estereotip
del "Polònia".
El coneixia molt poc.
Allà sortia estirat.
Ell és un home difícil,
perquè, no és que sigui estirat,
és que és molt circumspecte.
I té una timidesa que supera
com ben bé pot, no?
Però la imatge que dona és distant.
I no em queia bé. I un llibre
com aquest havia de ser simpàtic.
I ell deia: "La Rahola?
Em cau la Rahola al damunt?!"
Llavors, la gràcia del llibre és que és un procés d'aproximació mútua.
Ens vam anar trobant.
I vam fer-nos molt amics.
Yasmina Reza era...
Jasmina Reza!
...l'escriptora,
que me l'han buscat.
I Puigdemont?
Puigdemont és una altra cosa.
Se t'il·lumina la cara, eh!
No. Se m'il·lumina amb els dos, perquè els hi tinc molta estima.
Jo crec que a Artur Mas
no se li ha reconegut
els enormes mèrits que ha tingut
en aquest país.
És un home que va canviar
la seva percepció.
És un home que podria haver sigut perfectament un Duran i Lleida
i viure tranquil amb el poder
i no crear-se cap problema.
Escolta, que té la seva casa hipotecada, eh!
No té patrimoni de cap mena.
L'han intentat destruir
per totes bandes.
I encara n'hi ha dels nostres
que li fiquen el dit a l'ull.
Jo crec que és un home
d'una gran integritat.
I Puigdemont és que és un tipus
que és molt difícil no estimar-lo.
Clar, el conec d'una altra manera.
Puigdemont, jo no m'imagino...
A casa meva hi han estat els dos.
L'Artur, el màxim que pot passar
a l'estiu és que no porti corbata.
El Puigdemont et ve amb pantaló curt i amb la guitarra.
Si vam veure la fotografia aquella famosa de Cadaqués, no?, era.
Tu ja fas com el suquet d'abans
del Portabella, però el fas a casa.
Mira, aquí estem.
És que n'hem tingut moltes,
de paelles d'aquestes.
El que passa
és que aquesta la vam ensenyar.
Clar, els dos són molt diferents,
molt diferents.
Jo no he vist persones més diferents
que en Puigdemont i en Mas,
però tots dos tenen una cosa en comú que jo valoro,
i és on a mi em pot
la vena sentimental.
Són d'una honestedat estricta.
Abans has parlat de conviccions,
també. De conviccions.
I escolta, en Puigdemont està lluny
de casa seva.
Ell no ho diu, perquè mai vol parlar del tema familiar.
Però ell ha de fer els deures
amb la seva filla via Skype.
És a dir, la duresa de l'exili
no sabem el que significa.
Jo quan els vaig a veure,
els noto la duresa de l'exili.
És no poder tornar a casa teva,
amb la teva gent,
el teu paisatge físic,
el teu paisatge emocional.
No ha volgut que la seva família
anés a Waterloo
perquè no vol destarotar la vida
de les seves filles.
Però, clar, com ha de viure
la seva paternitat?
Que, a més, és un pare molt actiu.
¿Com no puc estimar dues persones
que han fet un sacrifici personal tan gran
per l'estima a aquest país
i a la seva llibertat?
Ni que sigui ràpidament,
recordarem que com a periodista...
has cobert la caiguda
del mur de Berlín,
o la primera guerra del Golf,
o la guerra dels Balcans.
Has estat a... has entrevistat...
He estat en molts embolics.
...a gent com Willy Brandt,
i sempre has defensat el poble jueu.
Per què has defensat el poble jueu?
Jo no he defensat el poble jueu.
El defenses sempre, Pilar!
Sí, igual que les dones.
Igual que les dones islàmiques,
per exemple.
També vas fer un llibre
de les dones islàmiques.
I, a més, és un tema
que m'amoïna molt.
Què és el que defenso? Les víctimes.
És a dir, el que a mi m'amoïna
i el que em commou,
potser perquè aquell menjador
de casa on fèiem silenci
quan parlàvem d'en Carles Rahola,
és un menjador on les víctimes
tenen una clara importància,
jo no puc evitar pensar
que l'antisemitisme va conduir
a l'extermini de tres quarts parts
de la població jueva d'Europa,
això vol dir metges, vol dir músics,
vol dir nens, vol dir avis, vol dir més d'un milió de criatures,
vol dir 5 milions de persones exterminades per ser jueves.
I ara que estic fent un llibre
dels anys 40,
si t'explico el pas
de milers i milers de jueus
fugint de l'horror nazi pel Pirineu,
que és una cosa que l'estic vivint en pròpia pell,
clar, no puc evitar pensar...
que l'antisemitisme és un dels grans estigmes de la humanitat.
De fet, no hi ha cap estigma
que hagi matat tanta gent...
com la misogínia i l'antisemitisme.
Finalment, el fil conductor per tu
sempre són els drets humans.
Sí. Però, per exemple, a mi em dol també les dones iranianes.
La Shirin Ebadi
o l'advocada aquesta
que ara han condemnat a 150 fuetades
i a 30 anys de presó
per defensar els drets
de les dones iranianes.
És a dir, em colpeixen, o la Malala,
de la mateixa manera.
Home, és una crac.
Que en el segle XXI hi hagi una nena que pot morir per voler estudiar,
és la meva víctima.
Són els jueus també d'aquesta època.
Tinc aquí alguns llibres teus.
Mira aquest, "Historia de Ada",
que a més recordem la teva nena.
La meva filla petita.
En realitat, el llibre no és sobre l'Ada; el faig fer per Oxfam.
Que te'l van encarregar, no?
Sí. Els drets d'autor
van anar per Oxfam.
I és sobre els drets
de la infància destruïda.
Però acabava d'adoptar l'Ada,
i l'Ada era baixkir, euroasiàtica, d'una república de Sibèria,
de mare musulmana, etcètera,
i per tant em va semblar que...
Va ser també el regal de noces
del segon matrimoni, no?
Per dir-ho així.
Sí.
Aquí em mirava el Noè, aquesta "Carta al meu fill adoptat",
i he pensat: "Si s'assemblen!"
Sí, els fills adoptat s'assemblen
sempre.
És una cosa increïble.
Aquí, abans que parlàvem...
Hem fet així uns quants, eh!
"La república islámica de España".
Aquest desgraciadament, Sílvia,
quan el vaig escriure,
i d'això ja deu fer uns 10 anys,
tot el que vaig dir que passaria
ha passat.
No saps la ràbia que em fa
tenir raó.
Abans que comentàvem
"La màscara del rei Artur",
però mira, aquí també
amb premi Ramon Llull, novel·la,
la "Rosa de cendra".
La Setmana Tràgica.
I aquest és l'últim
que has presentat.
El darrer, sí.
Veus el que et deia de les víctimes?
Jo soc capaç de defensar els jueus
de l'antisemitisme,
les dones davant de la dictadura, per exemple, islàmica,
però quan veig...
Mira, aquí hi havia el cardenal,
a Santa Maria del Mar.
Sí, sí, a Santa Maria.
Hi vaig venir!
Que m'agrada. Gràcies, carinyo.
Hi vaig venir, aquí, eh!
En el moment en què descobreixo
fins a quin punt els cristians
de la Mesopotàmia,
els cristians de tots els llocs en els quals fa 2.000 anys que hi són,
són perseguits brutalment
per la seva creu,
jo, que no soc creient, els defenso.
No ets creient.
No, no ho soc.
Ho és el meu marit, i ja em serveix.
Ah! És una creença...
Jo soc creient per osmosi.
Anava a dir diferida.
Tu en dius per osmosi.
Jo vaig en un avió
i si veig algú amb un creu,
m'hi poso al costat per si de cas.
Però no me'n surto.
Soc una filla de la Il·lustració.
I això que les meves grans pors,
que òbviament les tinc,
i la immensitat dels meus dubtes,
els resolgui amb una transcendència espiritual no em cap.
Llavors, quin sentit té la vida,
Pilar?
Jo crec que som un atzar
de la naturalesa.
Molt bé, però ja que hi som,
què penses que cal fer?
És a dir, quin sentit...
Viure.
Segurament les preguntes
que tu ara em puguis fer
jo no tinc resposta per cap d'elles.
Qui las té?
Però no vull fer-me trampes
al solitari.
No vull buscar déus
que em resolguin els dubtes.
Prefereixo viure en el dubte.
¿El millor que has fet a la vida...
El millor que he fet?
...què és?
Home, suposo que estimar.
Estimar, clar.
Perquè estimar és una permanent dosi de força i d'energia.
Jo soc capaç de ser una guerrera
en el micròfon
perquè quan em poso les espardenyes
soc una gateta.
En el micròfon
i a la columna de "La Vanguardia".
Sí, també, també.
És una altra trinxera,
perquè la paraula escrita
té una altra dimensió.
Allà sempre hi deixo
un punt de literatura.
M'agrada jugar amb les paraules.
Però també és la guerra, sens dubte.
Sí, no hi ha dubte.
Home, ja en porto tantes!
I al lloc que hi havia el Porcel,
que és un lloc...
Per mi va ser un honor absolut.
...de superprestigi.
Cada any ho intento
més o menys recordar, sí.
I el que canviaries si tinguessis una segona oportunitat.
Res, els errors sempre formen part
de la massa que és la vida,
del fang de la teva vida.
I és un fang que vas treballant,
i amb els errors aprens i...
No, no.
L'única cosa que canviaria és,
si em permets una mica més d'alçada, una mica més de "guapura",
perquè no sobra!
No sobra.
Mai sobra.
És més fàcil. Diuen que els alts
ho tenen més fàcil.
Els alts, sí. Has dit "els alts".
Els homes alts ho tenen...
les altes, també.
Però hauria de canviar la genètica,
i jo m'estimo molt
la genètica familiar.
No, no canviaria res.
Què vols per Catalunya?
La llibertat.
En què es tradueix la llibertat?
En el respecte. És el respecte.
L'única cosa que demanem a crits
des de fa tants segles
és que ens respectin com a poble.
I som un poble amb dignitat,
som un poble antic,
que venim de molt lluny,
que generació rere generació
hem mantingut un idioma viu,
una memòria viva,
una voluntat de ser diferent,
i que no vol esclafar ningú,
només sobreviure.
Vull respecte.
El respecte que no ens tenen.
Abans hem parlat del llegat
de la teva família. I el teu?
A la Viquipèdia d'aquí cent anys...
Buf, mentides!
No sé què serà.
Línia i mitja,
¿què voldries
que t'hi haguessin escrit
perquè haguessis estat això?
Alguna vegada va comptar.
Alguna vegada hi va ser.
Per fer què?
Per influir, per ajudar a empènyer.
Jo soc una...
Jo soc com una d'aquelles persones
que es posen en els castells
i empeny.
Soc una persona que empeny.
Intento empènyer
cap a unes fites concretes
que tenen a veure amb el meu país, certament,
i amb les llibertats
en les quals crec.
Però també empenyo en els drets,
empenyo perquè s'odiï menys
a la gent,
perquè un pobre cristià copte
pugui portar una creu
i que no li tirin àcid.
Empenyo perquè una noia musulmana
pugui ser poeta,
advocada o el que vulgui,
ser feliç,
i que un mascle no me la mati.
Empenyo perquè algú pugui ser jueu
i no per això
mai ningú el vulgui matar.
Empenyo per això.
Soc una persona que empeny.
Pilar, moltes gràcies per venir.
Tenim una coseta per tu.
A veure.
Mira, mira què tenim.
T'acompanyo?
No, no. Mira, mira.
Mare meva, soc jo?
Bé, no sé... A veure que no se'm...
Que bonic que és això, nena!
Mira...
A més a més, arracadetes!
Ets tu. Això ens ho ha fet...
Ai, quina passada!
La gent de Bufallums de Tona.
Pilar Rahola,
et regalem una Pilar Rahola!
Però és preciós!
És molt maca.
És molt bonica! I avui no porto aquestes arracadetes.
Però portes... És com tu!
És igual.
El mateix pit, el mateix culet...
Jaqueta vermella, que molt sovint...
Sí, sí, aquí marcant, eh!
Oi, que bonic! Gràcies, de veritat.
És molt bonic.
L'equip del "Divan".
Pilar, per molts anys. I gràcies.
I per molts anys, tu.
Gràcies.
# ...la última vez.
# Bésame, bésame mucho,
# que tengo miedo a perderte,
mi vida, después.
# Bésame, bésame mucho,
# como si fuera esta noche
la última vez. #
