
Spanish: 
-Hola, Victoria.
-Hola, ¿qué tal?
-Bienvenida.
-Gracias.
Soy César Rollán,
profesor de filosofía y lengua
en 'Escuela Ideo',
un centro que comenzó su andadura
con un lema que decía:
"Yo, de mayor, quiero ser feliz".
Te propongo
que iniciemos un camino juntos
en busca
de esa felicidad.
Me gustaría saber,
para empezar,
cómo ha sido
el recorrido de esta palabra,
de este concepto tan importante
a lo largo
de la historia de la filosofía.
¿Cómo ha sido el pensamiento?
¿Qué es lo que nos ha podido decir
la filosofía al respecto?
Bueno,
la filosofía,
directamente de la felicidad,
seguramente habla poco.
Pero es una idea que,
desde el principio
del pensamiento filosófico,
está presente.
Está presente sobre todo
en los pensadores griegos,

Catalan: 
-Hola, Victoria.
-Hola, què tal?
-Benvinguda.
-Gràcies.
Soc en César Rollán,
professor de filosofia i llengua
a l'Escola Ideo,
un centre que va començar la seva marxa
amb un lema que deia:
"Jo, de gran, vull ser feliç".
Et proposo que iniciem un camí junts
a la recerca d'aquesta felicitat.
M'agradaria saber, per començar,
com ha estat el recorregut
d'aquesta paraula,
d'aquest concepte tan important
al llarg de la història de la filosofia.
Com ha estat el pensament?
Què és el que ens ha pogut dir
la filosofia al respecte?
Bé,
la filosofia, directament,
de la felicitat,
segurament en parla poc.
Però és una idea que,
des del principi
del pensament filosòfic,
hi és present.
Està present sobretot
en els pensadors grecs,

Spanish: 
y está, además,
muy vinculada a la ética.
A lo que Aristóteles
llama "la vida buena".
Él da por supuesto
que lo que buscan
todos los hombres en esta vida
es la felicidad,
y lo que intenta explicar
a través de la ética,
a través de
lo que los griegos llaman las virtudes,
las cualidades
que debe ir adquiriendo la persona,
es cuál es la mejor vía
para llegar a la felicidad.
Lo que dice Aristóteles,
y lo dice expresamente,
es que la mayoría de los hombres piensa
que la felicidad la dan
las riquezas, el honor, el éxito...
y se equivocan.
Todo eso es importante,
pero "la felicidad
solo la da la vida virtuosa".
Luego, a lo largo
de la historia del pensamiento,

Catalan: 
i està, a més,
molt vinculada a l'ètica.
Al que Aristòtil anomena "la vida bona".
Ell dona per suposat
que el que busquen
tots els homes en aquesta vida
és la felicitat,
i el que intenta explicar
a través de l'ètica,
a través del que els grecs anomenen
les virtuts,
les qualitats que ha d'anar adquirint
la persona,
és quina és la millor via
per arribar a la felicitat.
El que diu Aristòtil,
i ho diu expressament,
és que la majoria dels homes pensa
que la felicitat la donen
les riqueses, l'honor, l'èxit...
i s'equivoquen.
Tot això és important,
però la felicitat només la dona
la vida virtuosa.
Després, al llarg
de la història del pensament,

Spanish: 
y esto es lo que he querido
investigar en el libro,
el concepto
va variando de significado.
Una cosa muy importante
desde mi punto de vista,
y es lo que da el título al libro
'La búsqueda de la felicidad',
es que esa búsqueda
se convierte en un derecho fundamental.
En la modernidad
la búsqueda de la felicidad
está formulada
como un derecho inalienable
de la persona
por la Declaración
de Independencia de Estados Unidos.
Dice que todos los hombres
tienen tres derechos inalienables:
la vida, la libertad
y la búsqueda de la felicidad.
Esto me parece muy importante
porque vincula la felicidad
no a una forma de vida determinada,
sino a la libertad de cada cual
para escoger
la mejor forma de vivir para cada uno.
Y, además,
al convertirlo
en un derecho fundamental,
se les está pidiendo
a las instituciones públicas

Catalan: 
i això és el que he volgut investigar
en el llibre,
el concepte va variant de significat.
Una cosa molt important
des del meu punt de vista,
i és el que dona el títol al llibre,
'La recerca de la felicitat',
és que aquesta recerca
es converteix en un dret fonamental.
En la modernitat
la recerca de la felicitat
està formulada
com un dret inalienable de la persona
per la Declaració d'Independència
dels EUA.
Diu que tots els homes tenen
tres drets inalienables:
la vida, la llibertat
i la recerca de la felicitat.
Això em sembla molt important
perquè vincula la felicitat
no a una forma de vida determinada,
sinó a la llibertat de cadascú
per escollir la millor manera
de viure per a cada un.
I, a més,
a convertir-lo en un dret fonamental,
se li està demanant
a les institucions públiques

Spanish: 
que garanticen
las condiciones materiales
imprescindibles
para que todos y cada uno
puedan buscar la felicidad.
¿Cómo definirías la felicidad?
Yo creo que
no hay que definir la felicidad.
No hay que definirla,
precisamente, por lo que acabo de decir.
Si la vinculamos
a la libertad de cada uno,
hay un cambio muy importante
en la historia del pensamiento,
que es, precisamente,
poner de manifiesto
que se puede vivir
de muchas maneras,
y ser feliz en cada una de ellas.
No hay una vida mejor que otra,
una forma de vida mejor que otra,
ni más excelente que otra.
En el mundo griego
la vida política era la mejor,
la dedicación al otro.
En el mundo medieval
era la vida del monasterio,
la vida del estudio,
de la teología.
En cambio,
en la vida moderna, no.
En la vida moderna

Catalan: 
que garanteixin
les condicions materials imprescindibles
perquè tots i cada un
puguin buscar la felicitat.
Com definiries la felicitat?
Jo crec que no cal definir la felicitat.
No cal definir-la, precisament,
pel que acabo de dir.
Si la vinculem
a la llibertat de cadascú,
hi ha un canvi molt important
en aquest pensament,
que és, precisament,
posar de manifest
que es pot viure de moltes maneres,
i ser feliç en cadascuna d'elles.
No hi ha una vida millor que una altra,
una forma de vida millor que una altra,
ni més excel·lent que una altra.
En el món grec
la vida política era la millor,
la dedicació a l'altre.
En el món medieval
era la vida del monestir,
la vida de l'estudi,
de la teologia.
En canvi, en la vida moderna, no.
En la vida moderna

Catalan: 
Pico della Mirandola diu
que la dignitat humana
resideix en la capacitat que tenim
d'escollir com viure.
I podem escollir millor o pitjor,
i aquí està el truc
i el parany de la llibertat.
Però la felicitat
ha de construir-la cada un.
La felicitat caldria, en tot cas,
definir-la com el mantenir
aquesta recerca,
que és com mantenir
el desig de seguir vivint,
les ganes de viure, malgrat tot.
Perquè en la vida humana
hi ha moltes limitacions,
moltes contingències,
moltes frustracions.
Malgrat tot això,
és saber superar
totes aquestes adversitats,
i mantenir el desig de viure.
Crec que una lliçó que ens donen
tots els filòsofs,
i potser els que més insisteixen en això
són els estoics,

Spanish: 
Pico della Mirandola
dice que la dignidad humana
reside en la capacidad que tenemos
de escoger cómo vivir.
Y podemos escoger
mejor o peor,
y ahí está el truco y
la trampa de la libertad.
Pero la felicidad
tiene que construirla cada uno.
La felicidad habría que,
en todo caso,
definirla como
el mantener esa búsqueda,
que es como mantener
el deseo de seguir viviendo,
las ganas de vivir, pese a todo.
Porque en la vida humana
hay muchas limitaciones,
muchas contingencias,
muchas frustraciones.
Pese a todo eso,
el saber superar
todas esas adversidades,
y mantener
el deseo de vivir.
Creo que una lección
que nos dan todos los filósofos,
y quizás los que más
insisten en ello
son los estoicos,

Spanish: 
que son los que
hacen una filosofía más dirigida
a un programa de vida.
Un programa de vida
teniendo muy en cuenta
que ocurren muchas cosas
que no dependen de nosotros.
Por ejemplo, la muerte.
Y, por lo tanto,
hay que despreocuparse
de todo aquello
que no podemos modificar del todo.
Porque la forma de morir,
incluso la forma de enfermar,
la forma de hacer frente
a las enfermedades o al dolor,
la podemos ir modificando.
Ese es el aprendizaje, precisamente.
Entonces,
¿Hay alguna manera
de enseñar a ser feliz?
Sí.
Sí, yo creo que sí,
pero hoy cuando hablamos
de una forma de enseñar a ser feliz,
parece que buscamos la fórmula,
que buscamos la asignatura
que nos enseñe a ser felices.
O la píldora que nos de la felicidad.

Catalan: 
que són els que fan
una filosofia més dirigida
a un programa de vida.
Un programa de vida
tenint molt en compte
que ocorren moltes coses
que no depenen de nosaltres.
Per exemple, la mort.
I, per tant, cal despreocupar-se
de tot allò
que no podem modificar del tot.
La forma de morir,
fins i tot la forma d'emmalaltir,
la forma de fer front
a les malalties o al dolor,
la podem anar modificant.
Aquest, precisament, és l'aprenentatge.
Llavors,
hi ha alguna manera
d'ensenyar a ser feliç?
Sí.
Sí, jo crec que sí,
però avui quan parlem
d'una forma d'ensenyar a ser feliç,
sembla que busquem una fórmula,
o busquem l'assignatura
que ens ensenyi a ser feliços.
O la píndola que ens doni la felicitat.

Spanish: 
Y no se trata de eso,
porque en el fondo
esa "vida buena"
que nos dice Aristóteles
que es en lo que consiste la felicidad,
es un esfuerzo constante del individuo.
Creo que hay que poner el acento
en dos cosas necesarias.
Hacen falta unas condiciones básicas,
tener satisfechas
las necesidades mínimas.
Una persona
que solo se tiene que preocupar
de la propia supervivencia,
difícilmente será feliz.
Esa es una necesidad,
es una condición.
Que las instituciones públicas,
los Estados,
garanticen esas condiciones.
Pero el esfuerzo debe ser personal.
Personal y colectivo, porque creo
que la educación, por ejemplo,
esa enseñanza,

Catalan: 
I no es tracta d'això,
perquè en el fons
aquesta "vida bona"
que ens diu Aristòtil
que és en el que consisteix
la felicitat,
és un esforç constant de l'individu.
Crec que cal posar l'accent
en dues coses necessàries.
Calen unes condicions bàsiques,
tenir satisfetes
les necessitats mínimes.
Una persona que només s'ha de preocupar
de la pròpia supervivència,
difícilment serà feliç.
Aquesta és una necessitat,
és una condició.
El fet que les institucions públiques,
els estats,
garanteixin aquestes condicions.
Però l'esforç ha de ser personal.
Personal i col·lectiu, perquè crec
que l'educació, per exemple,
aquest ensenyament,

Spanish: 
de saber distinguir
lo que vale la pena de lo que no,
lo que merece un esfuerzo
de lo que no lo merece,
lo que merece una lágrima
de lo que no la merece,
lo que debe ser un tema
que hoy es muy actual,
lo que yo he llamado
el gobierno de las emociones.
Saber gobernar los sentimientos
o convertir
las emociones en sentimientos
que deben ser cultivados,
o que no deben ser cultivados,
y en qué ocasiones
cultivar unos sentimientos, o no.
Todo eso son lecciones
que han dado los filósofos,
de una forma o de otra.
Por ejemplo,
Spinoza es un filósofo
que habla mucho
de los sentimientos
de la alegría y la tristeza
como lo que hay que buscar
y lo que hay que evitar en esta vida.
Y todo eso es un aprendizaje.
A un niño, un bebé,
nadie le ha enseñado

Catalan: 
saber distingir
el que val la pena del que no,
el que mereix un esforç
del que no ho mereix,
el que mereix una llàgrima
del que no la mereix,
el que ha de ser... un tema
que avui és molt actual,
el que jo he anomenat
el govern de les emocions.
Saber governar els sentiments
o convertir les emocions en sentiments
que han de ser cultivats,
o que no han de ser conreats,
i en quines ocasions conrear
uns sentiments, o no.
Tot això són lliçons
que han donat els filòsofs,
d'una forma o d'una altra.
Per exemple, Spinoza és un filòsof
que parla molt dels sentiments
de l'alegria i la tristesa
com el que cal buscar
i el que cal evitar en aquesta vida.
I tot això és un aprenentatge.
A un nen, un nadó,
ningú li ha ensenyat

Catalan: 
quan ha d'estar alegre i quan ha plorar.
I se li va ensenyant
a controlar la tristesa,
i també l'alegria.
I crec que aquest és l'aprenentatge
que necessita
la recerca de la felicitat.
Sobre el que comentes de la societat,
de com va organitzant les persones,
i tornant al teu llibre
'La recerca de la felicitat',
parles d'un concepte
que m'ha semblat molt interessant,
que és "la veritable autoajuda".
Què significa aquest concepte?
La felicitat és objecte dels llibres
d'una literatura
que avui és cada vegada
més abundant i freqüent,
i que, a més, ha desplaçat
la filosofia seriosa,
que és l'autoajuda.
Jo començo el llibre dient
que el lector no busqui fórmules,
ni consignes,
ni receptes fàcils
per trobar una cosa
que és qüestió de cadascú
i que, en tot cas, el que es pot fer

Spanish: 
cuándo debe estar alegre
y cuándo debe llorar.
Y se le va enseñando
a controlar la tristeza,
y también la alegría.
Y creo que ese es el aprendizaje
que necesita
la búsqueda de la felicidad.
Sobre lo que comentas
de la sociedad,
de cómo va organizando a las personas,
y volviendo a tu libro
'La búsqueda de la felicidad',
hablas de un concepto
que me ha parecido muy interesante,
que es "la verdadera autoayuda".
¿Qué significa ese concepto?
La felicidad es objeto
de los libros de una literatura
que hoy es cada vez
más abundante y frecuente,
y que, además,
ha desplazado a la filosofía seria,
que es la autoayuda.
Yo empiezo el libro diciendo
que el lector no busque
fórmulas, ni consignas,
ni recetas fáciles
para encontrar una cosa
que es cuestión de cada uno
y que, en todo caso,
lo que se puede hacer

Catalan: 
des de la filosofia és ensenyar
a reflexionar sobre el tema
i donar, conceptualment,
una sèrie d'instruments
que serveixin per a aquesta reflexió.
A mi m'interessava posar molt l'accent,
perquè alguns filòsofs també ho han fet,
per exemple, Boeci,
que diu que la felicitat
la busquem fora, i està en un mateix.
En un mateix,
si està molt enriquit,
perquè si un està buit per dins,
no trobarà res
per molt que busqui.
Jo en el llibre dic
que la veritable autoajuda
per a la felicitat és la cultura.
I crec que la cultura
és un recurs fonamental
si realment som capaços de fer
això que la cultura exigeix,
que és el cultiu d'un mateix
a través de la lectura,
a través del teatre,
a través de la música, de l'art...

Spanish: 
desde la filosofía es enseñar
a reflexionar sobre el tema
y dar, conceptualmente,
una serie de instrumentos
que sirvan para esa reflexión.
A mí me interesaba
poner mucho el acento,
porque algunos filósofos
también lo han hecho,
por ejemplo, Boecio,
que dice que la felicidad
la buscamos fuera, y está en uno mismo.
En uno mismo,
si está muy enriquecido,
porque si uno está vacío
por dentro, no va a encontrar nada
por mucho que busque.
Yo en el libro digo
que la verdadera autoayuda
para la felicidad es la cultura.
Yo creo que la cultura
es un recurso fundamental
si realmente somos capaces
de hacer eso que la cultura exige,
que es el cultivo de uno mismo
a través de la lectura,
a través del teatro,
a través de la música, del arte...

Catalan: 
De tot allò que s'ha convertit
en un patrimoni cultural
de la humanitat,
que sempre té alguna cosa
a dir-nos i ensenyar-nos,
i que no s'adquireix
si no es fa l'esforç
d'aprendre a adquirir-lo.
Aquesta, per a mi,
és la veritable autoajuda.
Moltes vegades m'han preguntat
per què les humanitats
han de ser importants avui.
Quina utilitat tenen les humanitats?
Doncs precisament, aquesta.
La cultura és un recurs importantíssim,
sobretot en una època
en la qual creix l'esperança de vida.
Arriba un moment en què les persones
anem deixant de poder fer
coses que fèiem abans
però la cultura la mantenim.
La nostra societat,
sobretot a Occident,
sembla que en moltes ocasions
es mou pel "postureig",
per allò que mostren les xarxes socials.

Spanish: 
De todo aquello
que se ha convertido
en un acervo cultural
de la humanidad,
que siempre tiene algo
que decirnos y enseñarnos,
y que uno no adquiere
si no hace el esfuerzo
de aprender a adquirirlo.
Esa, para mí,
es la verdadera autoayuda.
Muchas veces me han preguntado
por qué las humanidades
han de ser importantes hoy.
¿Qué utilidad tienen
las humanidades?
Pues precisamente, esa.
La cultura es
un recurso importantísimo,
sobre todo en una época
en que crece la esperanza de vida.
Llega un momento
en que las personas
vamos dejando de poder hacer
cosas que hacíamos antes
pero la cultura la mantenemos.
Nuestra sociedad,
sobre todo en Occidente,
parece que en muchas ocasiones
se mueve por el "postureo",
por aquello
que muestran las redes sociales.

Spanish: 
Presentan personas felices en imágenes.
¿Qué piensas sobre esto?
Se presentan personas felices
porque es una sociedad
basada en el consumo,
en la producción para consumir
y, por lo tanto,
presentar algo
como una necesidad,
como un objeto de consumo,
e identificarlo con la felicidad,
es lo más fácil,
lo que se le ocurre a todo el mundo.
Y, además, creo que,
aparte de esa dinámica,
que viene dada
por el tipo de economía en que estamos,
también hay una necesidad
por parte de distintos ámbitos,
distintos colectivos,
de que la gente esté contenta.
Y creo que eso se nota en todo.
Se nota en la captación

Catalan: 
Presenten persones felices en imatges.
Què penses sobre això?
Es presenten persones felices
perquè és una societat
basada en el consum,
en la producció per consumir i,
per tant,
presentar alguna cosa
com una necessitat,
com un objecte de consum,
identificar-lo amb la felicitat,
és el més fàcil,
el que se li ocorre a tothom.
I, a més, crec que,
a part d'aquesta dinàmica,
que ve donada pel tipus d'economia
en què estem,
també hi ha una necessitat
per part de diferents àmbits,
de diferents col·lectius,
que la gent estigui contenta.
I crec que això es nota en tot.
Es nota en la captació

Spanish: 
que quieren conseguir
los partidos políticos,
pero también pasa en la empresa,
se busca
que el empleado esté contento.
Seguramente
pasa también en la escuela,
pasa en la familia,
con los padres y con sus hijos.
Y habría que distinguir
qué es el contentar al otro
de una forma fácil,
de darle oportunidades
ocasiones de ser feliz,
que es otra cosa
más profunda,
menos simple,
más difícil de obtener
y, finalmente, más personal.
Insistes mucho
en el tema del esfuerzo,
parece fundamental
en esa búsqueda de la felicidad.
Es verdad que,
cuando se mira hacia atrás,
a la hora de entender
cómo se tiene que llevar esa educación,
se llevaba
de forma muy rígida,
con una disciplina muy cerrada.

Catalan: 
que volen aconseguir
els partits polítics,
però també passa a l'empresa,
es busca que l'empleat estigui content.
Segurament passa també a l'escola,
passa en la família,
amb els pares i amb els fills.
I caldria distingir
què és acontentar l'altre
d'una forma fàcil,
de donar-li oportunitats,
ocasions de ser feliç,
que és una altra cosa
més profunda, menys simple,
més difícil d'obtenir i,
finalment, més personal.
Insisteixes molt en el tema de l'esforç,
sembla fonamental en aquesta
recerca de la felicitat.
És veritat que,
quan es mira cap enrere,
a l'hora d'entendre
com s'ha de portar aquesta educació,
es portava de manera molt rígida,
amb una disciplina molt tancada.

Catalan: 
Avui, però, sembla que estem
a l'altre extrem,
on se suposa que hi ha
una autonomia per part dels xavals
i que seran capaços de dur a terme
les seves responsabilitats.
Què opines sobre aquesta situació?
En aquest tema de l'educació
a mi em va canviar el model,
em va donar una sèrie d'idees
sobre aquest trànsit
d'una educació excessivament
rigorosa i disciplinada,
amb una obstinació
a vegades excessiva en l'esforç,
dominant, moltes vegades,
una educació molt lliure,
que fins i tot ha tingut com a consigna
"Educar en la llibertat",
que sempre he dit que em sembla
una expressió mal construïda:
no s'educa en la llibertat
sinó per a la llibertat.
I educar per a la llibertat

Spanish: 
Sin embargo, hoy parece
que estamos en el otro extremo,
donde se supone que hay
una autonomía por parte de los chavales
y que van a ser capaces
de llevar a cabo sus responsabilidades.
¿Qué opinas sobre esta situación?
En este tema de la educación
a mí me cambió el modelo,
me dio una serie de ideas
sobre ese tránsito
de una educación
excesivamente rigurosa y disciplinada,
con un empeño
a veces excesivo en el esfuerzo,
dominante, muchas veces,
a una educación muy libre,
que incluso ha tenido
como consigna "Educar en la libertad",
que siempre he dicho que me parece
una expresión mal construida:
no se educa en la libertad
sino para la libertad.
Y educar para la libertad

Spanish: 
no es dejar al otro
en libertad para que escoja,
sino orientarle.
Es, como dice la palabra, educar.
Extraer del otro
lo mejor que lleva dentro.
Por eso, debe haber alguien
que sepa qué es lo mejor
y cómo extraerlo, cómo potenciarlo.
Hay un libro de Hannah Arendt
llamado 'La crisis de la educación'
que escribió seguramente
en los años setenta,
que creo que es la clave
para entender esa crisis
que tenemos hoy,
que creo que es una crisis
derivada de un cierto desconcierto,
una desorientación
sobre qué debe ser educar.
Dice dos cosas,
y una es muy provocativa.
Dice que la educación
tiene que ser conservadora.
Lo que tiene que hacer,
y esto es lo segundo,
lo que tiene que hacer el educador
es intentar conservar

Catalan: 
no és deixar l'altre en llibertat
perquè esculli,
sinó orientar.
És, com diu la paraula, educar.
Extreure de l'altre
el millor que porta dins.
Per això, hi ha d'haver algú
que sàpiga què és el millor
i com extreure-ho, com potenciar-ho.
Hi ha un llibre de la Hannah Arendt
anomenat 'La crisi de l'educació'
que va escriure segurament
en els anys setanta,
que crec que és la clau
per entendre aquesta crisi
que tenim avui,
que crec que és una crisi
derivada d'un cert desconcert,
una desorientació
sobre què ha de ser educar.
Diu dues coses,
i una és molt provocativa.
Diu que l'educació
ha de ser conservadora.
El que ha de fer, i això és el segon,
el que ha de fer l'educador
és intentar conservar

Catalan: 
allò que pensa
que ha de prevaldre al món.
Per exemple,
en el terreny dels valors,
hi ha valors que cal conservar,
no podem permetre que desapareguin.
I això és el que cal transmetre.
I això és el que l'educand
espera de l'educador,
encara que no ho digui explícitament.
I l'Arendt, en dir això,
reivindica l'autoritat.
No l'autoritarisme, que és
una altra cosa, però sí l'autoritat.
L'autoritat del mestre,
del pare, de la mare,
de qui sigui, de l'adult,
que li dona una certa seguretat
pel que fa al marc mental
que ha d'anar construint.
Encara que després la persona,
el nen, la nena, el jove,
el sotmeti a crítica i el canviï.
Crec que tot això implica

Spanish: 
aquello que piensa
que debe prevalecer en el mundo.
Por ejemplo,
en el terreno de los valores,
hay valores
que hay que conservar,
no podemos
permitir que desaparezcan.
Y eso es lo que hay que transmitir.
Y eso es lo que el educando
espera del educador,
aunque no lo diga explícitamente.
Y Arendt, al decir esto,
reivindica la autoridad.
No el autoritarismo,
que es otra cosa, pero sí la autoridad.
La autoridad del maestro,
del padre, de la madre,
de quien sea, del adulto,
que le da una cierta seguridad
con respecto al marco mental
que tiene que ir construyendo.
Aunque luego la persona,
el niño, la niña, el joven,
lo someta a crítica y lo cambie.
Creo que todo eso implica

Catalan: 
un cert esforç,
implica també una certa disciplina,
implica una certa memòria,
perquè una educació desmemoritzada
una educació que consisteixi
en aprendre sense memoritzar res,
és molt difícil.
Tot això no es pot abandonar del tot.
Caldrà fer-ho d'una altra manera.
No obstant això,
és veritat que fa temps,
quan als meus pares
els va tocar estudiar,
en aquella època,
l'educació era un ascensor social.
Sí.
Es deia que si no tenies estudis
no podries arribar a ser res al món,
a la vida.
La qüestió és si avui també
l'educació és un ascensor social.
Jo crec que és més ascensor social
que en l'època dels meus pares
o dels meus avis.
Això segur. Sempre poso un exemple:
jo vaig anar a un col·legi de monges,
un col·legi bastant d'elit,
d'una classe

Spanish: 
un cierto esfuerzo,
implica también una cierta disciplina,
implica una cierta memoria,
porque una educación desmemoriada
una educación que consista
en aprender sin memorizar nada,
es muy difícil.
Todo eso
no se puede abandonar del todo.
Habrá que hacerlo de otra forma
Sin embargo,
es verdad que hace tiempo,
cuando a mis padres
les tocó estudiar,
en esa época,
la educación era un ascensor social.
Sí.
Se decía que si no tenías estudios
no podrías llegar
a ser nada en el mundo, en la vida.
La cuestión es si hoy también
la educación es un ascensor social.
Yo creo que es más ascensor social
que en la época
de mis padres o de mis abuelos.
Eso seguro.
Siempre pongo un ejemplo:
yo fui a un colegio de monjas,
un colegio bastante de élite,
de una clase

Catalan: 
d'unes vint nenes, o joves,
vam estudiar a la universitat tres.
Avui, en una escola d'aquest tipus,
això no passa.
A la universitat hi van gairebé totes.
És a dir, és ascensor social,
però precisament perquè avui,
a l'escola, li exigim,
almenys de paraula,
que sigui ascensor social,
lamentem que no ho sigui prou.
I tenim un problema de connexió
de la formació de les persones
amb el món laboral.
Quan parlem de precarietat,
d'atur, de la dificultat
de trobar una feina
d'acord amb el que s'ha estudiat,
posem el focus, per exemple,
en la Formació Professional,
que és una de les assignatures pendents
que té la nostra societat encara.

Spanish: 
de unas veinte niñas, o jóvenes,
estudiamos en la universidad tres.
Hoy, en una escuela
de este tipo, eso no ocurre.
A la universidad van casi todas.
Es decir,
es ascensor social,
pero precisamente
porque hoy a la escuela le exigimos,
por lo menos de palabra,
que sea ascensor social,
lamentamos
que no lo sea lo suficiente.
Y tenemos un problema de conexión
de la formación de las personas
con el mundo laboral.
Cuando hablamos de precariedad,
de desempleo, de la dificultad
de encontrar un trabajo
acorde con lo que uno ha estudiado,
ponemos el foco, por ejemplo,
en la Formación Profesional,
que es una
de las asignaturas pendientes
que tiene nuestra sociedad todavía.

Spanish: 
Se ha hecho un esfuerzo
por potenciar la Formación Profesional,
por darle un prestigio
que nunca ha tenido,
pero parece
que todavía no es suficiente.
Ahí tenemos un problema.
Pero también hay desconexión
entre el mundo de la formación
y el mundo del trabajo.
Y esa desconexión
se agudiza más
con las nuevas tecnologías
y la robotización de todo,
y la pérdida de muchos trabajos,
en los que dejan de ser necesarias las personas
Por lo tanto,
la realidad cambia más
que el mundo
de la formación, de la educación.
Y creo que eso es
lo que hay que cambiar.
No pensamos lo suficiente
sobre cómo hacer frente
al reparto
del trabajo del futuro.

Catalan: 
S'ha fet un esforç per potenciar
la Formació Professional,
per donar-li un prestigi
que mai ha tingut,
però sembla que encara
no és suficient.
Aquí tenim un problema.
Però també hi ha desconnexió
entre el món de la formació
i el món del treball.
I aquesta desconnexió s'aguditza més
amb les noves tecnologies
i la robotització de tot,
i la pèrdua de molts treballs,
en què deixen de ser necessàries
les persones que els fan.
Per tant, la realitat canvia més
que el món de la formació,
de l'educació.
I crec que això és el que cal canviar.
No pensem prou
sobre com fer front
al repartiment del treball del futur.

Catalan: 
Hi ha una certa alarma,
que ens quedaran
la meitat dels treballs,
però al mateix temps pensem
que n'hi haurà altres de nous.
Però tampoc sabem qui està formant
per a aquests nous treballs,
perquè no sabem quins seran exactament,
i tot això crec que és el que fa
que l'ascensor social no es noti.
És veritat que als joves
els costa molt més que abans,
jo vaig sortir de la universitat
amb un treball a la universitat.
I, no obstant això, avui,
és un privilegiat
l'estudiant, per exemple, de lletres,
que troba feina a la universitat.
Estàs ara mateix en el Consell d'Estat.
Creus que l'educació és
el tema més important del país?
Hauria de ser un tema
prioritari per a la política.

Spanish: 
Hay una cierta alarma,
de que nos van a quedar
la mitad de los trabajos,
pero al mismo tiempo
pensamos que habrá otros nuevos.
Pero tampoco sabemos
quién está formando
para esos nuevos trabajos,
porque no sabemos
cuáles serán exactamente,
y todo eso creo
que es lo que hace
que el ascensor social no se note.
Es verdad que a los jóvenes
les cuesta mucho más que antes,
yo salí de la universidad
con un trabajo en la universidad.
Y, sin embargo, hoy,
es un privilegiado
el estudiante,
por ejemplo, de letras
que encuentra trabajo
en la universidad.
Estás ahora mismo
en el Consejo de Estado,
¿Crees que la educación
es el tema más importante del país?
Debería ser un tema
prioritario para la política.

Catalan: 
Ho hauria de ser. De fet, no ho és.
Vaig escriure un llibre que vaig titular
'Creure en l'educació'
posant de manifest aquesta paradoxa.
Tots diem que l'educació
és el més important,
però no demostrem creure en el que diem,
perquè no li donem el valor
que li hauríem de donar.
No li donem valor econòmic:
el pressupost destinat a l'educació
no és molt elevat,
però la societat tampoc
sembla adonar-se
de la importància que té l'educació,
a tots els nivells.
Perquè quan parlem d'educació
mirem a la família i mirem a l'escola.
I es converteixen en els bocs expiatoris
de tots els mals de la societat.
Però tots els adults eduquen,
d'una manera o una altra.
O maleduquen.
Per tant, hauria de ser
una responsabilitat molt compartida.

Spanish: 
Debería serlo.
De hecho, no lo es.
Escribí un libro
que titulé 'Creer en la educación'
poniendo de manifiesto esta paradoja.
Todos decimos
que la educación es lo más importante,
pero no demostramos
creer en lo que decimos,
porque no le damos
el valor que deberíamos darle.
No le damos valor económico:
el presupuesto destinado
a la educación no es muy elevado,
pero la sociedad tampoco
parece darse cuenta
de la importancia
que tiene la educación,
a todos los niveles.
Porque cuando hablamos de educación
miramos a la familia
y miramos a la escuela.
Y se convierten
en los chivos expiatorios
de todos los males de la sociedad.
Pero todos los adultos
educan, de una forma u otra.
O maleducan.
Por lo tanto, debería ser
una responsabilidad muy compartida.

Spanish: 
Todos los ámbitos de la sociedad
son lugares de educación.
Sí, sobre todo en una sociedad
tan conectada a través de redes.
Todos los que intervienen
en esa conexión
deberían pensar,
reflexionar más
sobre la influencia
de lo que hacen y lo que dicen,
de cómo lo dicen,
de cómo contribuyen
a crear un imaginario,
una manera de hacer.
Es consecuencia
de esa falta de responsabillidad
respecto a la influencia
que puede tener
todo lo que hacemos
y lo que decimos.
Otro de tus libros se titula
'El elogio de la duda'.
Desde luego, la duda
es algo importante en la educación,
de hecho, yo, en clase,
siempre que empezamos un tema,
en Filosofía,
trato de que se hagan preguntas,
o, al menos, plantearles dudas
sobre si tienen todo claro,
sobre aspectos
de ética, de la vida, de moral.
Creo que lo más difícil

Catalan: 
Tots els àmbits
de la societat són llocs d'educació.
Sí, sobretot en una societat
tan connectada a través de xarxes.
Tots els que intervenen
en aquesta connexió
haurien de pensar, reflexionar més
sobre la influència del que fan
i del que diuen,
de com ho diuen,
de com contribueixen
a crear un imaginari,
una manera de fer.
És conseqüència d'aquesta
falta de responsabilitat
respecte a la influència que pot tenir
tot el que fem i el que diem.
Un altre dels teus llibres
es titula 'L'elogi del dubte'.
Per descomptat, el dubte és
una cosa important en l'educació,
de fet, jo, a classe,
sempre que comencem un tema,
en Filosofia,
intento que es facin preguntes,
o, almenys, plantejar-los dubtes
sobre si ho tenen tot clar,
sobre aspectes d'ètica,
de la vida, de moral.
Crec que el més difícil

Spanish: 
es transmitir la idea
de que la incertidumbre
es positiva.
No siempre es negativa.
Cuesta mucho,
en los mensajes que oímos,
que son mensajes
que quieren persuadir de comprar cosas,
o los mensajes políticos,
que son muy simples.
Los eslóganes.
Parece que quieren
transmitir solo certezas.
A mí, por ejemplo,
un editor me censuró,
me hizo cambiar
el título de un libro,
que yo quería titular
'Vivir en la incertidumbre'.
Y me dijo: "Ese libro no se venderá.
Tienes que ponerle un título positivo,
no un título negativo".
Y era un libro de bioética.
¿Que político, por ejemplo,
cuando se le pregunta algo
contesta: "No lo sé,
lo tengo que pensar"?
Ninguno.
Qué bueno sería.
Y, sin embargo,
creo que a la gente no le sentaría mal.
Pensarían: "Este hombre
por lo menos piensa.

Catalan: 
és transmetre la idea
que la incertesa
és positiva.
No sempre és negativa.
Costa molt, i els missatges que sentim,
que són missatges que volen persuadir
de comprar coses,
o els missatges polítics,
que són molt simples.
Els eslògans.
Sembla que volen transmetre
només certeses.
A mi, per exemple,
un editor em va censurar,
em va fer canviar el títol d'un llibre,
que jo volia titular
'Viure en la incertesa'.
I em va dir:
"Aquest llibre no es vendrà.
Has de posar-li
un títol positiu,
no un títol negatiu".
I era un llibre de bioètica.
¿Quin polític, per exemple,
quan se li pregunta alguna cosa
contesta: "No ho sé, ho he de pensar"?
Cap.
Que bo seria.
I, però, crec que a la gent
no li aniria malament.
Pensarien: "Aquest home almenys pensa.

Spanish: 
Por lo menos piensa que esto
no está lo suficientemente maduro".
Creo que eso
es lo más difícil de transmitir hoy.
No tienen ningún 'glamour'
la incertidumbre,
ni la duda.
Como tampoco tiene ningún 'glamour'
el matizar más
lo que uno quiere decir.
Por eso han tenido éxito los populismos.
Porque sus propuestas son muy simples.
"La inmigración, fuera.
Lo que ganamos nosotros,
tiene que ser para nosotros".
Son cosas muy sencillas.
Volver al pasado,
porque allí teníamos
una seguridad que el presente no nos da.
Los medios de comunicación
tienen mucha culpa,
porque a ellos
no les gustan los matices.
Los medios de comunicación
buscan titulares.
Se busca provocar,
se busca llamar la atención.

Catalan: 
Almenys pensa que això
no està prou madur".
Crec que això és
el més difícil de transmetre avui.
No tenen cap glamur la incertesa,
ni el dubte.
Com tampoc té cap glamur
matisar més el que es vol dir.
Per això han tingut èxit els populismes.
Perquè les seves propostes
són molt simples.
"La immigració, fora.
El que guanyem nosaltres,
ha de ser per a nosaltres".
Són coses molt senzilles.
Tornar al passat,
perquè allà teníem una seguretat
que el present no ens dona.
Els mitjans de comunicació
tenen molta culpa,
perquè a ells
no els agraden els matisos.
Els mitjans de comunicació
busquen titulars.
Es busca provocar,
es busca cridar l'atenció.

Spanish: 
Eso choca mucho
con la necesidad
de matizar las cosas
y de darles más vueltas,
por ejemplo, a una frase,
que puede sonar bien
y que puede tocar
la fibra más emotiva,
pero que, si rascas,
no tiene nada más.
Eso por una parte.
Luego, por otra,
en los últimos años
me he dedicado bastante
a eso que se llama la "ética aplicada".
Y a un ámbito de la ética aplicada,
que es la bioética.
Por ejemplo,
en el mundo de la medicina,
o en el mundo
de los ensayos clínicos,
de la farmacología,
hay farmacólogos,
hay un jurista,
hay, a lo mejor,
unos médicos, unos clínicos,
unas enfermeras,
y luego hay una persona que se dedica
a la filosofía, que sabe de ética.
Cuando hay un problema
que plantea dudas éticas,
se le pregunta al ético:
"¿La ética qué dice?"

Catalan: 
Això xoca molt
amb la necessitat de matisar les coses
i de donar-los més voltes,
per exemple, a una frase,
que pot sonar bé
i que pot tocar la fibra més emotiva,
però que, si grates, no té res més.
Això per una part.
Després, per una altra,
en els últims anys
m'he dedicat bastant a això
que s'anomena l'"ètica aplicada".
I a un àmbit de l'ètica aplicada,
que és la bioètica.
Per exemple, en el món de la medicina,
o en el món dels assajos clínics,
de la farmacologia,
hi ha farmacòlegs,
hi ha un jurista,
hi ha, potser, uns metges, uns clínics,
unes infermeres,
i després hi ha una persona
que es dedica a la filosofia,
i que sap d'ètica.
I quan hi ha un problema
que planteja dubtes ètics,
se li pregunta a l'ètic:
"L'ètica què diu?"

Spanish: 
Y la respuesta es
que la ética no dice nada.
La ética tiene criterios
o propone criterios.
Pone de manifiesto
que ahí hay un problema.
Esa es la actitud ética:
ver que ahí hay un problema
que no es solo científico,
ni es solo jurídico,
ni es solo clínico.
Es un problema que va más allá
y que tenemos que resolver entre todos,
porque no hay
una única solución buena.
Por lo tanto,
cada caso es distinto,
y no hay respuestas
que sirvan para todos los casos.
Eso significa que dudar
tiene que formar parte
de nuestras prácticas
en todos aquellos ámbitos
en los que no tenemos
certezas científicas,
que son la mayoría.
La cuestión, entonces,
en cuanto a la filosofía,
sería tratar de encontrar

Catalan: 
I la resposta és que l'ètica no diu res.
L'ètica té criteris o proposa criteris.
Posa de manifest que aquí
hi ha un problema.
Aquesta és l'actitud ètica:
veure que aquí hi ha un problema
que no és només científic,
ni és només jurídic, ni és només clínic.
És un problema que va més enllà
i que hem de resoldre entre tots,
perquè no hi ha una única solució bona.
Per tant, cada cas és diferent,
i no hi ha respostes
que serveixin per a tots els casos.
Això vol dir que dubtar
ha de formar part
de les nostres pràctiques
en tots aquells àmbits
en què no tenim certeses científiques,
que són la majoria.
La qüestió, doncs,
pel que fa a la filosofia,
seria tractar de trobar

Catalan: 
quines serien
aquestes preguntes fonamentals
que es planteja la filosofia.
Sí. A mi sempre m'han agradat
les de Kant.
Kant diu que són tres:
"Què podem conèixer?",
"Què hem de fer?",
i "Què podem esperar
si fem el que hem de fer?".
Crec que amb aquestes tres preguntes
pots explicar
la història de la filosofia.
No cal anar molt més enllà.
I fins i tot
les pots adaptar al món d'avui.
Perquè Kant, en fer la darrera pregunta,
"Què puc esperar
si faig el que he de fer?",
està pensant en termes religiosos,
teològics.
Avui ens la podem fer, precisament,
des d'una perspectiva agnòstica,
i dir: "¿Quina és la gratificació,
si és que n'hi ha,
per fer el que un ha de fer?
Per no actuar com un canalla sempre".
Perquè sembla que el canalla
sempre hi surt guanyant.

Spanish: 
cuáles serían
esas preguntas fundamentales
que se plantea la filosofía.
Sí.
A mí siempre me han gustado las de Kant.
Kant dice que son tres:
"¿Qué podemos conocer?",
"¿Qué debemos hacer?",
y "¿Qué podemos esperar
si hacemos lo que debemos?".
Creo que con esas tres preguntas
puedes explicar
la historia de la filosofía.
No hace falta ir mucho más allá.
E incluso las puedes adaptar
al mundo de hoy.
Porque Kant,
al hacer la última pregunta,
"¿Qué puedo esperar
si hago lo que debo?",
está pensando
en términos religiosos, teológicos.
Hoy nos la podemos hacer,
precisamente,
desde una perspectiva agnóstica,
y decir: "¿Cuál es la gratificación,
si es que la hay,
por hacer lo que uno debe?
Por no actuar
como un canalla siempre".
Porque parece que el canalla
siempre sale ganando.

Catalan: 
Què puc conèixer?
Per molt que avanci el coneixement,
crec que com més coneixem,
més incerteses hi ha.
Per tant,
hi ha un potencial filosòfic molt gran.
De fet, planteges el dubte
com a part del pensament,
i, a més, per a tota la vida.
-Per a tota la vida.
-Perquè no es resol.
-Sí, però que no es resol...
cal saber-ho dir,
perquè això desanima molt.
Pensar que hi ha coses
que no tenen solució.
Però és que la vida humana
no té solució.
Nosaltres venim aquí i estem de pas.
I això és dur d'acceptar.
Del que, precisament, no hi ha dubte,
d'allò que venim parlant,
és que l'educació
té una basa important:
tractar d'obrir ments,
de col·locar el subjecte
com a protagonista autònom i reflexiu.

Spanish: 
¿Qué puedo conocer?
Por mucho que avance el conocimiento,
creo que cuanto más conocemos,
más incertidumbres hay.
Por lo tanto,
hay un potencial filosófico muy grande.
De hecho, planteas la duda
como parte del pensamiento,
y, además, para toda la vida.
-Para toda la vida.
-Porque no se resuelve.
-Sí, pero que no se resuelve...
hay que saberlo decir,
porque eso desanima mucho.
Pensar que hay cosas
que no tienen solución.
Pero es que la vida humana
no tiene solución.
Nosotros venimos aquí
y estamos de paso.
Y eso es duro de aceptar.
De lo que,
precisamente, no cabe duda,
por lo que venimos hablando,
es de que la educación
tiene una baza importante:
tratar de abrir mentes,
de colocar al sujeto
como protagonista autónomo y reflexivo.

Catalan: 
I això és una cosa
que tenim a les nostres mans
els que ens dediquem a la docència.
Sí, jo crec que sí.
El que passa és que jo
insisteixo en la idea d'abans:
l'educació és cosa de tots.
I no podem pensar només
que els que es dediquen a la docència,
o les escoles,
poden tenir un arsenal
de material fantàstic
perquè la gent canviï.
Els nens i nenes són a l'escola
un període de temps petit,
i després surten.
I tot allò té molta influència.
I socialitzen a través de molts "inputs"
que els van arribant.
Tot això hauria d'estar més d'acord
amb el que es vol fer
a través de l'educació.
En qualsevol cas,
el que comentaves és que el dubte

Spanish: 
Y eso es algo
que tenemos en nuestra mano
los que nos dedicamos
a la docencia.
Sí, yo creo que sí.
Lo que pasa es
que yo insisto en la idea de antes:
la educación es cosa de todos.
Y no podemos pensar solo
que los que se dedican a la docencia,
o las escuelas,
pueden tener un arsenal
de material estupendo
para que la gente cambie.
Los niños y niñas están en la escuela
un periodo de tiempo pequeño,
y luego salen.
Y todo aquello
tiene mucha influencia.
Y se socializan
a través de muchos "inputs"
que les van llegando.
Todo eso debería
estar más en consonancia
con lo que se quiere hacer
a través de la educación.
En cualquier caso,
lo que comentabas es que la duda

Catalan: 
permetrà que la polarització
en què ens trobem avui en dia
d'opinions tan extremes
pugui canviar, diluir,
que puguem apropar-nos.
Sí, però cal preguntar-se
com es pot aconseguir això.
Perquè crec que és una cosa
que tots veiem que està passant,
i que no hauria de passar,
i no sabem què fer
per canviar.
Jo crec que aquest és un defecte
de la forma de fer política d'avui,
que determina moltes altres coses,
inclosa la forma de comunicar.
I també la forma simple
de comunicar-nos avui.
Que el "tweet"
o el missatge ràpid

Spanish: 
va a permitir que la polarización
en que nos encontramos hoy en día
de opiniones tan extremas
pueda cambiar, diluirse,
que podamos acercarnos.
Sí, pero hay que preguntarse
cómo se puede conseguir eso.
Porque creo que es algo
que todos vemos que está ocurriendo,
y que no debería ocurrir,
y no sabemos qué hacer
para cambiar.
Yo creo que este es un defecto
de la forma de hacer política de hoy,
que determina
muchas otras cosas,
incluida la forma de comunicar.
Y también la forma simple
de comunicarnos hoy.
Que el "tweet"
o el mensaje rápido

Spanish: 
sea la manera
más habitual de comunicarnos...
Es difícil que eso nos ayude
a tener una vida
un poco más reflexiva,
que los extremos
tengan un poco menos
del atractivo
que finalmente tienen.
Porque tienen atractivo,
y eso se ve
en los resultados de las elecciones,
y en la forma
en que la gente alienta
a los que están
en los extremos.
Antes hablabas
de la importancia de las humanidades,
el ámbito donde se toca
lo que es la persona,
tengo una curiosidad:
A tus hijas, hijos, nietos...
¿les animarías a estudiar filosofía?
No.
No, porque me marcó mucho
un libro de Manuel Sacristán
publicado en los años 60
titulado 'El lugar de la filosofía
en el conjunto del saber'.

Catalan: 
sigui la manera més habitual
de comunicar-nos...
És difícil que això ens ajudi
a tenir una vida una mica més reflexiva,
que els extrems tinguin una mica menys
l'atractiu que finalment tenen.
Perquè tenen atractiu,
i això es veu
en els resultats de les eleccions,
i en la forma en què la gent encoratja
als que estan en els extrems.
Abans parlaves
de la importància de les humanitats,
l'àmbit on es toca el que és la persona.
Tinc una curiositat:
Als teus filles, fills, nets...
Els animaries a estudiar filosofia?
No.
No, perquè em va marcar molt
un llibre de Manuel Sacristán
publicat en els anys 60
titulat 'El lloc de la filosofia
en el conjunt del saber'.

Spanish: 
Él era filósofo y decía
que la filosofía
debería ser un estudio
que hoy llamaríamos
"de posgrado".
Es decir, uno debería estudiar filosofía
después de haber estudiado otra cosa,
porque la filosofía enseña,
sobre todo, a pensar,
a reflexionar.
Da instrumentos, da conceptos,
da argumentos, da razones,
pero todo eso
se queda en algo
muy abstracto y formal
si no se aplica a algo.
Si se aplica,
por ejemplo, al derecho,
o a la física,
o a la economía,
o a la ciencia política,
o se aplica al periodismo,
es una riqueza
para el profesional
de cualquiera de estas cosas.

Catalan: 
Ell era filòsof i deia
que la filosofia hauria de ser un estudi
que avui en diríem "de postgrau".
És a dir, s'hauria d'estudiar filosofia
després d'haver estudiat una altra cosa,
perquè la filosofia ensenya,
sobretot, a pensar,
a reflexionar.
Dona instruments, dona conceptes,
dona arguments, dona raons,
però tot això
es queda en una cosa
molt abstracte i formal
si no s'aplica a alguna cosa.
Si s'aplica, per exemple, al dret,
o a la física, o a l'economia,
o a la ciència política,
o s'aplica al periodisme,
és una riquesa
per al professional
de qualsevol d'aquestes coses.

Spanish: 
Yo me he dedicado mucho
a enseñar filosofía,
pero también me ha gustado
poner la filosofía
al servicio de otras cosas.
Yo creo que hoy,
que se ha masificado más la universidad,
y que las carreras
se han diversificado tantísimo,
y se han especializado tanto,
sería bueno tener
unos primeros años
que fueran más de picotear,
y donde la filosofía
estuviera presente,
pero no para hacer la misma carrera
que hace quien solo quiere ser filósofo.
Hablábamos antes
de la importancia que tiene la lectura
como mantenedora de la cultura
a lo largo del tiempo.
Me gustaría,
para terminar, que nos aconsejaras
un libro para la juventud
que se quiera meter
en estos planteamientos filosóficos,
y, de paso, otro título

Catalan: 
Jo m'he dedicat molt
a ensenyar filosofia,
però també m'ha agradat
posar la filosofia
al servei d'altres coses.
Jo crec que avui,
que s'ha massificat més la universitat,
i que les carreres
s'han diversificat tantíssim,
i s'han especialitzat tant,
seria bo tenir uns primers anys
que fossin més de picar,
i on la filosofia fos present,
però no per fer la mateixa carrera
que fa qui només vol ser filòsof.
Parlàvem abans de la importància
que té la lectura
com a mantenidora de la cultura
al llarg del temps.
M'agradaria, per acabar,
que ens aconsellessis
un llibre per a la joventut
que es vulgui ficar en aquests
plantejaments filosòfics,
i, de passada, un altre títol

Spanish: 
que puedas recomendar
para los adultos
que queramos entender de qué va
esto de la vida y nuestro mundo.
-No será tu caso.
-Yo lo intento, claro.
Bueno, no sé,
seguramente tú
darías una mejor respuesta que yo.
Yo veo que hoy
los clásicos de la filosofía
deben sonar tan extraños
a las mentes jóvenes
que me cuesta
encontrar un texto y decir:
"Con esto
le encontrarán gusto a la filosofía".
Pienso que los 'Diálogos', de Platón,
han sido
la introducción a la filosofía siempre.
Quizá la 'Apología',
de Sócrates, sería uno de los libros.
Siempre hemos empezado
por la 'República',
porque es como un cuento
que se puede explicar bien,
pero creo que la 'Apología'
es uno de los diálogos

Catalan: 
que puguis recomanar per als adults
que vulguem entendre de què va
això de la vida i el nostre món.
-No deu ser el teu cas.
-Jo ho intento, és clar.
Bé, no ho sé,
segurament tu donaries
una millor resposta que jo.
Jo veig que avui
els clàssics de la filosofia
deuen sonar tan estranys
a les ments joves
que em costa trobar un text i dir:
"Amb això li trobaran gust
a la filosofia".
Penso que els 'Diàlegs', de Plató,
han estat la introducció
a la filosofia sempre.
Potser la 'Apologia', de Sòcrates,
seria un dels llibres.
Sempre hem començat per la 'República',
perquè és com un conte
que es pot explicar bé,
però crec que l''Apologia'
és un dels diàlegs

Spanish: 
más ricos que tiene,
sobre todo
para explicar el personaje,
uno de los primeros grandes filósofos,
como es Sócrates,
y hay mucha materia
para sacarle jugo.
Y luego, otro libro
que creo que debería ser muy útil
para nuestra época,
ya que estamos en un mundo liberal,
en el mejor y peor sentido
de la palabra liberal,
es 'Sobre la libertad',
de John Stuart Mill.
Creo que es
la mejor síntesis que se ha hecho
de lo que debe significar
la libertad individual.
Mill lo escribe
en los inicios del liberalismo,
y lo que dice
todavía es importante hoy.
Tomamos nota de ambos títulos,
que sin duda nos van a servir,
y te agradecemos mucho
que hayas acudido a 'Aprendemos Juntos',

Catalan: 
més rics que té,
sobretot per explicar el personatge,
un dels primers grans filòsofs,
com és Sòcrates,
i hi ha molta matèria
per treure-li suc.
I després, un altre llibre
que crec que hauria de ser molt útil
per a la nostra època,
que estem en un món liberal,
en el millor i pitjor sentit
de la paraula liberal,
és 'Sobre la llibertat',
d'en John Stuart Mill.
Crec que és la millor síntesi
que s'ha fet
del que ha de significar
la llibertat individual.
En Mill ho escriu
en els inicis del liberalisme,
i el que diu encara és important avui.
Prenem nota de tots dos títols,
que sens dubte ens serviran,
i t'agraïm molt que hagis vingut
a 'Aprenem Junts',

Spanish: 
y, de verdad, un placer.
Ha sido un placer
también para mí, muchas gracias.

Catalan: 
i, de veritat, un plaer.
Ha estat un plaer també per a mi,
moltes gràcies.
