
Finnish: 
Hiukkasfysiikan standardimalli
on kaikkein menestynein ja tarkin fysiikan teoria
koskaan kehitetty, joka kuvaa
häikäisevällä tarkkuudella
maailmankaikkeuden perustavia kvanttirakennuspalikoita.
Mutta vielä hämmästyttävämpää on,
miten se löydettiin, katsomalla syvälle
todellisuuden symmetrioihin.
Sikäli kuin voimme sanoa, matematiikka
on kieli, jolla maailmankaikkeus on kirjoitettu.
Fysiikan lakimme ovat perusvakioiden
virittämiä liikeyhtälöitä.
Olemme aiemmin puhuneet
hieman näiden yhtälöiden
symmetrioista ja siitä miten
ne johtavat esimerkiksi
energian ja liikemäärän säilymiseen.
Mutta se on vain teoreettisen jäävuoren huippu.
Nämä symmetriat voivat olla 
portaaleja täysin uusiin näkökohtiin
todellisuudesta.
Hämmästyttävin esimerkki
on hiukkasfysiikan
standardimalli.

English: 
 The standard model
of particle physics
is the most successful, most
accurate physical theory
ever developed, describing
with stunning accuracy
the fundamental quantum
building blocks of our universe.
But even more stunning is how it
was discovered, by peering deep
into the symmetries of reality.
As far as we can
tell, mathematics
is the language in which
the universe is written.
Our laws of physics are
equations of motion tuned
by the fundamental constants.
Previously, we've talked
a bit about the symmetries
of these equations and how they
lead us to conserved quantities
like energy and momentum.
But that's just the tip of
the theoretical iceberg.
These symmetries can be portals
into entirely new aspects
of reality.
The most amazing example of
this is the standard model
of particle physics.

Finnish: 
Tänään aion avata standardimallin
ensimmäisen portaalin, ja esitellä
sähkömagneettisen kentän alkuperän.
Jotta standardimallin teoreettista mylläkkää
voi arvostaa, meidän on esiteltävä
mittateorian idea.
Yksinkertaisesti, mittateoriassa on
matemaattisia parametreja tai vapausasteita
joita voidaan muuttaa vaikuttamatta
teorian ennusteisiin.
Hyvä esimerkki olisi pallo,
joka pyörii alas mäkeä
painovoiman aiheuttamalla vakiokiihtyvyydellä.
Pallon nopeus mäen pohjalla
riippuu korkeuden muuttumisesta.
Ei ole väliä minkä määritämme nollakorkeudeksi --
mäen pohjan, merenpinnan,
vaikka Maan keskipisteen --
pallon liikeyhtälöille
korkeuden nollapiste on merkityksetön.
Sitä kutsutaan mittavapaudeksi tai mittasymmetriaksi,
ja sanomme, että liikeyhtälöt
ovat invariantteja kyseiselle parametrille.
Tämä on melko alkeellinen esimerkki.
Ilmenee, että nämä mittasymmetriat

English: 
Today, I'm going to
open the first portal
of the standard model
and show you the origin
of the electromagnetic field.
To appreciate the
theoretical whirlwind that
is the standard model,
we need to introduce
the idea of a gauge theory.
In simple terms,
a gauge theory is
one that has mathematical
parameters or degrees
of freedom that can be
changed without affecting
the predictions of the theory.
An example would be
a ball rolling down
a hill under a constant
gravitational acceleration.
The speed of the ball at
the bottom of the hill
depends on its
change in altitude.
But it doesn't matter what we
define to be altitude zero--
the bottom of the
hill, sea level,
even the center of the earth--
for the equations of motion
of the ball, the altitude
zero point is irrelevant.
It's what we call a gauge
freedom or a gauge symmetry.
And we say that the
equations of motion
are invariant to that parameter.
That's a pretty basic example.
But it turns out that
these gauge symmetries

Finnish: 
ovat tärkeä piirre suurimmalle osaa fysiikan teorioista,
jotka kuvaavat maailmankaikkeutta --
Newtonin lait liikkeestä ja painovoimasta,
Maxwellin yhtälöt sähkömagnetismille,
Einsteinin yleinen suhteellisuusteoria, ja tietysti
standardimalli.
Ei ole aivan varmaa miksi näin on,
mutta se näyttää olevan suuntaus.
Teoria, jolla on näitä mittasymmetrioita,
kutsutaan mittateoriaksi.
Tänään käsittelemme
yksinkertaisinta symmetriaa
standardimallissa.
Standardimalli perustuu viime 
kädessä kvanttikenttäteoriaan,
mutta käytämme
Schrödingerin yhtälöä.
Se on perustavin liikeyhtälö
kvanttimekaniikassa.
Se kuvaa aaltofunktion kehitystä, joka
on matemaattinen objekti, sisältäen
kaiken tiedon erityisestä fysikaalisesta systeemistä.
Emme voi koskaan nähdä
taustalla olevaa aaltofunktiota
esimerkiksi hiukkasesta.
Voimme ainoastaan mitata
fysikaalisia havaittavia ominaisuuksia,
kuten paikka tai liikemäärä.
Aaltofunktio voi edustaa erilaisia
​​havainto-ominaisuuksia
ja se määrittää jakauman

English: 
are an important feature of
most of our physical theories
describing the universe.
Newton's laws of
motion and gravity,
Maxwell's equations
for electromagnetism,
Einstein's general
relativity, and of course,
the standard model.
We're not quite sure
why this is the case,
but it seems to be a trend.
A theory that has
these gauge symmetries
is called a gauge theory.
Today, we're going to look at
the simplest of the symmetries
of the standard model.
The standard model is ultimately
based on quantum field theory,
but we're going to use
the Schrodinger equation.
That's the most basic equation
of motion of quantum mechanics.
It describes the evolution
of the wave function, which
is the mathematical
object that contains
all the information about a
particular physical system.
We can never see
the underlying wave
function of, say, a particle.
The best we can do
is make a measurement
of physical observables,
like position or momentum.
The wave function can
represent different observables
and it determines
the distribution

Finnish: 
mahdollisista mittaustuloksista
noista havainnoista.
Tässä jaksossa puhumme paikan aaltofunktiosta.
OK.
Ole tarkkana tämän matematiikan kanssa.
Se on tärkeää.
Amplitudin itseisarvon neliö
tällä aaltofunktiolla
kertoo meille
todennäköisyysjakauman
hiukkasen sijainnille.
Paikka, jonka havaitsemme
katsoessamme hiukkasta
on poimittu satunnaisesti
tästä jakaumasta.
Tätä vaihetta, jossa otetaan
aaltofunktion neliö,
kutsutaan Bornin säännöksi.
Tämä harmittomalta näyttävä vaihe
osoittaa yksinkertaisen symmetrian,
jolla on syvällisiä seurauksia.
Katsotaan, mitä tapahtuu kun
neliöimme aaltofunktion.
Aaltofunktio on kvanttitodennäköisyyden värähtelyä,
joka liikkuu tilassa ja ajassa.
Se ei ole yksinkertainen aalto.
Se on kirjaimellisesti kompleksinen
matemaattisessa mielessä.
Sillä on kaksi osaa,
reaalinen ja imaginäärinen.
Nämä osat värähtelevät
synkronisesti toisiinsa nähden,

English: 
of possible results
of measurement
of those observables.
In this episode, we'll be
talking about the position wave
function.
OK.
Pay attention to
this bit of math.
It'll be important.
The square of the magnitude
of this wave function
tells us the
probability distribution
of a particle's position.
The position that we observe
when we look at the particle
is picked randomly
from that distribution.
This step of squaring
the wave function
is called the Born rule.
And this innocuous seeming step
introduces a simple symmetry
that has profound implications.
Let's see what happens when
we square the wave function.
The function is an oscillation
in quantum possibility,
moving through space and time.
It's no simple wave.
It's literally complex in
the mathematical sense.
It has two components, one
real and one imaginary.
These components oscillate
in sync with each other,

English: 
but they're offset, shifted
in phase by a constant amount.
Phase is just the
wave's current state
in its up-down oscillation.
When we apply the Born
rule, what we're doing
is squaring these two waves
and adding them together.
But it turns out that this
value doesn't depend on phase.
The magnitude squared of the
real and imaginary components
stays the same, even as those
components move up and down.
It's that magnitude squared
that we can observe.
It determines the
particle's position.
The phase itself is
fundamentally unobservable.
You can shift
phase by any amount
and you wouldn't change
the resulting position
of the particle,
as long as you do
the same shift to both the
real and imaginary components.
In fact, as long as
you make the same shift
across the entire wave
function, all the observables
are unchanged.
We call this sort of
transformation a global phase
shift.
And it's analogous to
transforming our altitude zero
point up or down by the
same amount everywhere.
The equations of
quantum mechanics

Finnish: 
mutta niillä on vaihe-ero, vaiheen siirtymä tietyllä vakiomäärällä.
Vaihe on vain aallon kulloinenkin tila
sen ylös-alas -värähtelyssä.
Kun sovellamme Bornin sääntöä,
otamme
neliön näistä kahdesta aallosta
ja lisäämme ne yhteen.
Käy kuitenkin ilmi, että tämä
arvo ei riipu vaiheesta.
Amplitudin neliöt reaali- ja imaginääriosilla
pysyvät samoina, vaikka osat liikkuvatkin ylös ja alas.
Juuri tuota amplitudin neliötä voimme havaita.
Se määrittää hiukkasen sijainnin.
Itse vaihetta ei pohjimmiltaan voi havaita.
Voit muuttaa vaihetta miten tahansa
etkä silti muuttaisi
tuloksena olevaa hiukkasen
paikkaa, kun vain teet
saman siirtymän sekä reaali- että imaginääriosille.
Itse asiassa, kun vain teet saman siirtymän
koko aaltofunktiolle, kaikki havaittavat ominaisuudeet
ovat muuttumattomia.
Sanomme tällaista muunnosta globaaliksi vaihe-
siirroksi,
ja se vastaa korkeuden nollapisteen muutosta
ylös tai alas saman verran kaikkialla.
Kvanttimekaniikan yhtälöillä on

English: 
have what we call
global phase invariance.
Global phase is a gauge
symmetry of the system.
Let's push a little further to
see how far this symmetry goes.
This time, we'll shift the
phase by different amounts
at different
locations, while still
keeping the real
and imaginary shifts
the same at each location.
This position
dependent phase shift
is called a local phase shift,
instead of a global phase
shift.
We'll try this because,
well, we already know
that the magnitude squared
of the wave function
should still stay the same
under local phase shifts.
Let's see what this
would look like.
A global phase shift looks like
this, where all points move
by the same amount.
However, if we do a
local phase shift,
say, only this point here,
only that location changes,
as if it were part
of the shifted wave,
making a discontinuous spike.
If you allow this sort
of local phase shift,
you can change each
point in a different way
and really mess up
the wave function.
That shouldn't change
our probabilities

Finnish: 
globaali vaiheinvarianssi.
Globaali vaihe on systeemin mittasymmetria.
Katsotaan kuinka pitkälle tämä symmetria pätee.
Tällä kertaa siirrämme vaihetta eri määriä
eri paikoissa, pitäen silti
reaalisen ja imaginäärisen siirtymän
samana kussakin paikassa.
Tätä paikasta riippuvaa vaiheensiirtoa
kutsutaan lokaaliksi vaiheensiirroksi,
globaalin vaiheensiirron
sijaan.
Yritämme tätä, sillä tiedämme jo, että
aaltofunktion amplitudin neliön
pitäisi yhä pysyä samana
lokaaleissa vaihesiirroissa.
Katsotaanpa miltä tämä näyttäisi.
Globaali vaiheensiirto näyttää
tältä, jossa kaikki kohdat liikkuvat
saman verran.
Jos kuitenkin teemme a
lokaalin vaiheensiirron,
vaikka vain tässä kohdassa,
vain tämä sijainti muuttuu,
ikään kuin se olisi osa
siirrettyä aaltoa,
luoden epäjatkuvan piikin.
Jos sallit tällaisen lokaalin vaiheensiirron,
voit muuttaa kunkin kohdan eri tavoin
ja saada aaltofunktion todella sekaisin.
Sen ei pitäisi muuttaa todennäköisyyksiä

English: 
for the positions
of the particles,
but what about observables
besides positions?
According to the basic
Schrodinger equation,
we just ruined everything.
Among other things,
messing with local phase
really screws up our prediction
for the particle's momentum.
See, momentum is related to the
average steepness of the wave
function.
Change the shape of
that wave function
with local phase
shifts and you actually
break conservation of momentum.
Local phase is not
a gauge symmetry
of the basic
Schrodinger equation.
OK.
That was a bust.
I guess we're done here.
All right.
Wait just a second.
Just for funsies, maybe we can
change the Schrodinger equation
to find a version that really
is invariant to local phase
shifts.
To do that, we need to alter
the part of the Schrodinger
equation that gives us the
momentum of a particle,
the momentum operator.
After all, momentum is
what got screwed up.
It turns out that we can
add a mathematical term

Finnish: 
hiukkasten paikoista,
mutta miten käy muille ominaisuuksille kuin sijainti?
Schrödingerin perusyhtälön mukaan
me tuhosimme kaiken.
Muun muassa, lokaalin vaiheen sotkeminen
todella pilaa ennusteemme
hiukkasen liikemäärästä,
sillä liikemäärä liittyy
aaltofunktion keskimääräiseen
jyrkkyyteen.
Muuta aaltofunktion muotoa
lokaaleilla vaihesiirroilla
ja itse asiassa
rikot liikemäärän säilymisen.
Lokaali vaihe ei ole Schrödingerin
perusyhtälön mittasymmetria.
OK,
se oli floppi.
Luulen, että olemme valmiita.
Selvä.
Odota hetki.
Voimme ehkä huvin vuoksi
muuttaa Schrödingerin yhtälöä
löytääksemme version, joka todella
on invariantti lokaaleille vaihe-
siirroille.
Sitä varten meidän on muutettava
sitä osaa Schrödingerin
yhtälössä, joka antaa meille
hiukkasen liikemäärän --
liikemääräoperaattoria.
Loppujen lopuksi juuri liikemäärä menikin sekaisin.
Selviää, että voimme
lisätä liikemääräoperaattoriin

Finnish: 
matemaattisen termin, joka on erityisesti suunniteltu
kumoamaan minkä tahansa aaltofunktion
vaiheeseen aiheuttamamme sotkun.
.
Jos valitsimme tämän
termin oikein,
se absorboi kaikki vaiheeseen
tekemämme lokaalit muutokset.
Ja mikä on tämä ylimääräinen termi?
Sitä kutsutaan vektoripotentiaaliksi.
En mene siihen nyt, mutta eräs tärkeä
ja todella outo asia tässä matemaattisessa entiteetissä
on, että se näyttää jotenkin hyvin tutulta.
Se näyttää täysin samalta tyypiltä, kuin se vektoripotentiaali,
joka olisi sähkömagneettisen
kentän läsnäollessa.
Olemme siis huomanneet,
että hiukkasten ainoa keino
omata lokaali vaiheinvarianssi on,
että esittelemme uuden
perustavanlaatuisen kentän, joka
läpäisee koko tilan.
Käy ilmi, että kenttä on jo olemassa,
ja se on sähkömagneettinen kenttä.
Tämä on täysin hullua.
Olemme juuri löytäneet
uudelleen sähkömagnetismin
vaatimalla mittasymmetriaa, jonka
esiintymistä emme voineet

English: 
to the momentum operator
that's specially designed
to undo any mess we make to
the phase of the wave function.
If we choose this
term correctly,
it absorbs any local changes
we make to the phase.
And what is that extra term?
Well, it's something we
call a vector potential.
I won't go into that right
now, but the important
and absolutely bizarre thing
about this mathematical entity
is that it looks like
something very familiar.
It looks exactly like the
type of vector potential
that you would have
in the presence
of an electromagnetic field.
So we've discovered that
the only way for particles
to have local
phase invariance is
for us to introduce a new
fundamental field that
pervades all of space.
And it turns out that
field already exists,
and it's the
electromagnetic field.
This is totally crazy.
We just rediscovered
electromagnetism
by insisting on a gauge symmetry
that we had no right to expect

English: 
to exist in the first place.
But we didn't just
rediscover the EM field,
we learned a ton about it.
By discovering how it fits
into the Schrodinger equation,
we've unlocked its
quantum behavior.
And now we know how it interacts
with particles of matter
to give them this symmetry.
We also learned about the
origin of electric charge, which
we now see as a coupling turn.
Any particle that has
this kind of charge
will interact with
and be affected
by the electromagnetic field
and be granted local phase
invariance.
But the reverse is also true.
In order to have this particular
type of local phase invariance,
particles must possess
electric charge.
By the way, applying
Noether's theorem
tells us there is a
conserved quantity associated
with any symmetry.
In this case, the symmetry
is local phase invariance
and the conserved quantity
is electric charge.
At this point, we only need
a couple of extra steps
to produce the full
description of electromagnetism

Finnish: 
odottaa alkuunkaan.
Emme vain löytäneet
sähkömagneettista kenttää,
vaan myös opimme siitä paljon.
Havaitsemalla, miten se sopii
Schrödingerin yhtälöön,
selvitimme sen
kvanttikäyttäytymisen.
Nyt tiedämme, miten se
vuorovaikuttaa ainehiukkasten kanssa
antaen niille tämän symmetrian.
Opimme myös sähkövarauksen alkuperästä,
jonka näemme nyt kytkentäterminä.
Mikä tahansa hiukkanen,
jolla on tällainen varaus,
vuorovaikuttaa sähkömagneettisen kentän
kanssa, saaden lokaalin vaiheinvarianssin.
Mutta sama pätee myös toisinpäin.
Jotta hiukkanen saisi tämäntyyppisen
lokaalin vaiheinvarianssin,
sillä on oltava sähkövaraus.
Muuten, Noetherin teoreeman soveltaminen
kertoo, että on olemassa
säilyvä määre, joka koskee
mitä tahansa symmetriaa.
Tässä tapauksessa symmetria
on lokaali vaiheinvarianssi
ja säilyvä määre on sähkövaraus.
Tässä vaiheessa tarvitsemme vain
pari ylimääräistä vaihetta
tuottaaksemme täyden
kuvauksen sähkömagnetismista

Finnish: 
kvanttimaailmassa.
Kvanttisähködynamiikka, eli QED.
Ensinnäkin meidän on päivitettävä
Schrödingerin yhtälö
Diracin yhtälöön niin, että
se toimii Einsteinin
erityisen suhteellisuusteorian kanssa.
Puhuimme siitä tässä jaksossa.
Sitten meidän on sovellettava
kvanttiperiaatteita kenttäämme,
kuten huomioimalla sen
sisäisen- tai itseisenergian,
ja sallien kvantisoidut
värähtelyt itse
kentässä.
Nämä värähtelyt uudessa
sähkömagneettisessa kentässä
osoittautuvat fotoniksi.
Entä kaikki ne alkeishiukkaset,
joilla ei ole sähkövarausta?
Neutraaliset hiukkaset, kuten neutriinot.
Ymmärtääksemme niitä, meidän täytyy
mennä Schrödingerin yhtälön
ulkopuolelle ja tutkia uusia mittasymmetrioita.
Käy ilmi, että lokaali vaiheinvarianssi
on vain yksinkertaisin suuremmasta
sarjasta mittasymmetrioita
standardimallissa.
Nuo symmetriat ovat tylsästi
nimetyt U(1), SU(2) ja SU(3),
ja ne ennustavat kentät, jotka saavat aikaan

English: 
in the quantum world.
Quantum electrodynamics, or QED.
First, we need to upgrade
the Schrodinger equation
to the Dirac equation so
it works with Einstein's
special relativity.
And we talked about
that in this episode.
Then, we need to apply quantum
principles to our field,
like considering its
internal or self energy
and allowing quantized
oscillations in the field
itself.
Those oscillations in our
new electromagnetic field
turn out to be the photon.
But what about all those
fundamental particles
without electric charge?
Neutral particles
like neutrinos.
To understand those, we'll need
to go beyond the Schrodinger
equation and to explore
new gauge symmetries.
It turns out that
local phase invariance
is just the simplest
of the larger
suite of gauge symmetries
of the standard model.
Those symmetries are obtusely
named, U1, SU2 and SU3,
and they predict the
fields that give rise

Finnish: 
sähkömagnetismin, heikon
ja vahvan ydinvoiman
tässä järjestyksessä.
Kenttiä, jotka muodostuvat näistä mittasymmetrioista,
kutsutaan mittakentiksi, ja niillä kaikilla
on niihin liittyvät värähtelynsä,
niihin liittyvät hiukkaset.
Ne ovat mittabosoneita --
fotoni sähkömagnetismille,
W- ja Z- bosonit
heikolle vuorovaikutukselle,
ja gluoni vahvalle vuorovaikutukselle.
Yhdessä ne hallitsevat ainehiukkasten
vuorovaikutuksia standardimallissa,
ja palaamme tähän tulevissa jaksoissa.
Ehkä suurin mysteeri tässä
ei ole kvanttikenttien luonne
eikä yhteys symmetrian ja perusvoimien
välillä, ehkä se on
se tosiasia, että puhtaalla
matematiikan tutkimisella,
kaivaen useita abstrakteja kerroksia
syvemmälle kuin intuitiolla voi päästä,
päädymme todellisiin löytöihin
fyysisestä todellisuudesta.
Ja noiden matemaattisten
labyrinttien seuraaminen
paljastaa fysiikan teorian, jolla
on uskomaton ennustevoima,
kuten hiukkasfysiikan standardimalli.

English: 
to electromagnetism, the weak
and the strong nuclear forces,
respectively.
The fields that arise from
these gauge symmetries
are called gauge
fields, and they all
have their associated
oscillations,
their associated particles.
These are, the gauge bosons,
the photon for electromagnetism,
the W and Z bosons for
the weak interaction,
and the gluon for the
strong interaction.
Together, they govern
the interactions
of the metaparticles
of the standard model.
And we'll come back to
that in future episodes.
Perhaps the greatest
mystery here
is not the nature
of the quantum field
nor the connection
between symmetry
and the fundamental
forces, perhaps it's
the fact that by pure
exploration of mathematics,
delving many layers
of abstraction
deeper than our
capacity for intuition,
we are led to true discoveries
about physical reality.
And following those
mathematical labyrinths
reveals physical theory with
stunning predictive power,
like the standard model
of particle physics.

Finnish: 
Matematiikka todella tuntuu
olevan se kieli, jolla
maailmankaikkeus on kirjoitettu.
Meidän pitäisi olla ällistyneitä siitä,
että voimme oppia tämän kielen
ja sen kautta ymmärtää avaruusajan
perustavaa luonnetta.
Viime kerralla Space Time Journal Clubissa
käsittelimme uutta mahdollista havaintoa
standardimallin ulkopuolisesta
hiukkasesta, steriilistä neutriinosta.
Katsotaan, mitä sanottavaa teillä oli.
Sebastian Elytron sanoo, että standardimalli
ei muutu vahvistumattomien
löytöjen vuoksi, sillä on vaatimuksensa.
Täysin samaa mieltä.
Ja ketkään, edes tutkijat
eivät väitä todella löytäneensä uutta hiukkasta,
vielä.
April vastasi hyvin kommenttiisi,
6.1 sigman tilastollinen merkitsevyys
ei tarkoita suoraan, että
steriilejä neutriinoja on olemassa.
Se voi tarkoittaa, että on jokin fysikaalinen prosessi,
jota emme vielä ymmärrä.
Siitä huolimatta se tarkoittaa,
että jotain varmasti tapahtui.
Olisiko se jotain mielenkiintoista?
Se jää vielä nähtäväksi.
Richard Braakman ja Badly Drawn Turtle
huomauttavat vaarasta, kun useita kokeita yhdistetään

English: 
Mathematics truly seems to
be the language in which
the universe is written.
We should be amazed that
we can learn that language
and through it,
comprehend the underlying
nature of space time.
Last time on Space
Time Journal Club,
we looked at a new result
potentially detecting
a particle beyond the standard
model, the sterile neutrino.
Let's see what you had to say.
Sebastian Elytron says
that the standard model
won't change for unverified
discoveries, it has standards.
Totally agreed.
And no one, not even
the researchers,
are claiming the actual
discovery of this new particle,
yet.
April put it well in her
response to your comment,
a 6.1 sigma level
of significance
doesn't mean for sure that
sterile neutrinos exist.
It could mean there's some
other physical process
that we don't understand yet.
Regardless, it will definitely
mean something happened.
Will it be something
interesting?
That remains to be seen.
Richard Brockman and
badly drawn turtle
point out the danger of
combining multiple experiments

Finnish: 
lisäämään tulosten merkitsevyyttä.
Jos on tarpeeksi kokeita joista valita,
voi vain valita niistä ne,
joilla on suuri merkitsevyys,
kunnes pääsee yli viiden sigman merkitsevyystason.
MiniBooNE-kokeen tapauksessa
he yhdistivät 4.8 sigman Fermilab-tuloksensa
toiseen 3.6 sigman tulokseen
ainoasta oleellisesti
samankaltaisesta koskaan tehdystä kokeesta,
joka tehtiin Los Alamosissa.
Joten se on jokseenkin oikeutettua, koska
ei ollut olemassa mitään
samankaltaista ​​koetta
pienemmällä merkitsevyydellä.
Toisaalta näyttää siltä,
etteivät he ottaneet huomioon
rajoitteita steriileille
neutriinoille, jotka ovat peräisin
jääkuutiokokeesta tai
kosmisesta mikroaalto-
taustasäteilystä.
Niitä on paljon
vaikeampi sisällyttää
koska kokeet ovat niin erilaisia.
Silti se on hyödyllinen huomautus.
Muutamat teistä huomauttavat,
että jos rakentaisi yhden valovuoden
paksuisen lyijymuurin
pysäyttääkseen neutriinot,
aiheuttaisi vain mustan aukon.
Luulen että olette oikeassa.
Keskeytetään projekti, kaverit,
ei enää muuria.

English: 
to increase the significance
of your results.
If you have enough
experiments to choose from,
you can just select from those
with the high significance
until it takes you over the
five sigma significance hurdle.
In the case of the
mini bird experiment,
they combined their 4.8
sigma fermion result
with the 3.6 sigma result from
the only other substantially
similar experiment that has
ever been performed, that one
at Los Alamos.
So there's some
justification because there
weren't any very
similar experiments
with lower significance.
On the other hand, it seems
like they didn't integrate
the constraints to sterile
neutrinos derived from the ice
cube experiment or from the
cosmic microwave background
radiation.
It's much harder to
incorporate those
because the experiments
were so different.
Still, it's a worthwhile
note of caution.
A few of you point out that if
you build a wall of lead, one
likely, you'd think, to
try to stop neutrinos,
you would just collapse
into a black hole.
I think you're right.
Call off the project,
guys, no more wall.
