Překladatel: Lukas Smol
Korektor: Vladimír Harašta
Psychedelické látky,
jako LSD, magické houbičky
nebo halucinogenní kaktusy,
jsou v současné době řazeny mezi drogy.
Přitom ale málokoho zaráží fakt,
že nejsou toxické pro náš organizmus,
ani nevyvolávají žádnou závislost.
Proč se jich tedy tolik obáváme?
Jejich účinek, zážitek s nimi,
nás může navždycky změnit.
A o tom právě bude řeč.
Čtyřicet let nebylo
možné v České republice
legálně užít psychedelické látky.
Něco vám ale teď ukážu.
„Další vlna... hustej nářez, 
stav, kterej neznám...
žádný světlo... žádný známý barvy.
Temno hučí tichem... rozkládá všechno,
co celej život skládám...
ve vteřině... tak k čemu to bylo?...
nepotřebný kraviny...
Úplně sama, v neznámým světě...
plný prázdno...
přestávám slyšet hudbu...
přestávám slyšet sebe...
Vlna... čas vyměnit obavy
za Filipovu ruku...
vím, že mě nepustí...
můžu letět a neztratím se...
chci dál... chci víc...
z výšky vidím barák, ve kterým žiju...
Zemi... nicotný... kolem prázdno.
Cejtím všechno, všechno jsem...
nejskvělejší pocit,
jakej mně kdy naplnil...
začínám všemu rozumět...
jestli je tohleto smrt,
tak mi ji hned nandej...“
Takto popsala žena svoji zkušenost
s psilocybinem v pilotní studii.
Psilocybin je psychoaktivní ingredience
magických hub, tedy lysohlávek.
A ten experiment jsme prováděli
v Národním ústavu duševního zdraví
v roce 2014, tedy po těch 40 letech.
Soubor takzvaných trip reportů, 
tedy subjektivních zážitků,
subjektivních zkušeností 
našich dobrovolníků,
jsem shrnul v knize Fenomén psychedelie.
Když se řekne psychedelika,
vybaví se nám šamani,
kteří v původních kulturách Jižní Ameriky
používají psychedelické látky,
které jsou obsažené v rostlinách,
například liána Ayahuasca,
které jsou obsaženy v houbách,
například zmíněné lysohlávky,
anebo i ve zvířatech, třeba ropuší jed
ropuchy Bufo Alvarius, ropuchy coloradské.
Jiné napadne Albert Hofmann,
který syntetizoval LSD
a přinesl tak psychedelické látky
do západní kultury.
Může nás taky napadnout
hippie kontra kultura 60. let,
která je proslulá tím,
že psychedelické látky užívala excesivně.
Už méně lidí ale napadne vědecký výzkum
v průběhu 60. a 70. let minulého století.
Jednou z bašt tohoto výzkumu 
bylo právě bývalé Československo.
Tady na obrázku můžete vidět doktora
Milana Hausnera v takzvaném lysergáriu,
tedy pokoji, který byl uzpůsobený
na podávání LSD v 60. letech.
Zatímco v průběhu 60. let 
byla uživatelská komunita
od té vědecké poměrně striktně oddělena,
v současné době, kterou označujeme
jako psychedelickou renesanci,
dochází spíše k opačnému procesu.
Psychedelické společnosti po celém světě,
tu českou nevyjímaje,
se snaží překládat vědecké poznatky
uživatelské komunitě
a naopak, čerpá z uživatelské komunity
data o způsobu užívání
psychedelických látek,
která může dodávat vědcům.
Pojďme se ale teď podívat, jak vypadá 
samotná psychedelická zkušenost.
Psychedelika způsobují změny
ve vnímání, emotivitě a myšlení.
Výstižně lze tyto změny charakterizovat
pomocí tří klastrů jedné škály,
která tyto zážitky hodnotí.
Prvním klastrem jsou vizuální změny.
Tam můžeme řadit různé halucinace,
iluze, sloučení vjemů do jednoho.
Potom je to škála oceánské bezbřehosti,
kam řadíme zážitky blaženosti,
pocity jednoty a napojení na universum.
A třetím klastrem je úzkost
spojená s rozpouštěním ega,
kam by se daly zařadit
zážitky ztráty hranic,
zážitky blízké smrti.
Intenzita toho zážitku přesahuje často to,
co jsme doposud zažili.
To ilustruje studie, 
kdy byl zdravým dobrovolníkům,
kteří nikdy předtím psychedelika neužili,
podán psilocybin ve vysoké dávce,
a 70 % účastníků studie řadilo ten zážitek
mezi 5 vůbec nejpodstatnějších
okamžiků v jejich životě.
Zážitek je zásadně odlišný 
od užití jiných drog.
Místo bujení ega, které známe
třeba po alkoholu nebo kokainu,
kdy dochází k zvýšení sebevědomí,
pocitům síly,
postupnému rozpadu sociálních vazeb
a sociálnímu odbrždění,
tak v průběhu psychedelického zážitku
dochází naopak k rozpuštění ega,
stavu velké zranitelnosti,
který je právě klíčový 
pro změnu psychiky jedince.
Tím ale zážitek nekončí.
Ještě tady máme „afterglow“ periodu,
což je období, které trvá hodiny
až týdny po tom zážitku,
kdy jedinci popisují,
že mají lepší náladu,
zvýšený pocit energie,
nemají pocity viny a úzkosti z minulosti
a především navazují lépe 
blízké vztahy se svým okolím.
A my předpokládáme, že v tomto období
můžeme právě velmi efektivně
psychoterapeuticky intervenovat.
Vnímání je ryze subjektivní záležitost.
Každý z nás si z reality okolo
bere něco jiného.
Mozek potom tvoří jakýsi obraz světa,
v heideggerovském slova smyslu,
s kterým pracuje, nikoliv svět samotný.
Tento celý proces se děje
na několika úrovních.
Můžeme si to ilustrovat od receptorů,
čidel v kůži, hmatových čidel,
potom přes nerv do nervových drah,
které vedou míchou nahoru,
až po strukturu, které se říká talamus,
což jsou taková dvě vajíčka,
uložená uprostřed mozku,
a ta ho rozesílá potom dále do kůry,
kde už si ten podnět uvědomujeme.
Talamus je velmi zajímavá struktura.
Označuje se někdy 
jako brána vědomí anebo filtr.
Psilocybin ten talamický filtr vypíná,
což vede k tomu,
že informace z vnějšího prostředí 
a ze světa okolo nás,
proudí do kůry, ale nejen ta,
ale i informace zevnitř,
z našich vzpomínek a z našeho nevědomí
také volně proudí skrz ten filtr do kůry.
A dochází k obrovskému zahlcení
kůry informacemi a zmíněnému chaosu.
My dneska můžeme zobrazit 
důsledky těchto jevů
pomocí moderních 
neurozobrazovacích metod,
jakým je třeba
High Density EEG, 256 kanálů.
Je to ta síť, kterou vidíte 
na obrázku na mé hlavě,
256 elektrod, snímajících aktivitu
z povrchu mozku.
Psilocybin v téhle naší studii způsobil
snížení základní aktivity alfa,
to jsou ty modré fleky na tom mozku,
a sice v týlním laloku
a v oblastech střední čáry mozku.
To jsou součásti takzvané klidové sítě
a my si myslíme, že úbytek téhle aktivity
může souviset s procesem rozpouštění ega.
Naopak žluté fleky
znázorňují zvýšení aktivity
ve vyšších frekvencích beta a gama
v asociačních oblastech.
To jsou oblasti, kde dochází ke slévání
různých podnětů do jednoho,
a proto si myslíme, že by mohly odpovídat
prožitkům jednoty v průběhu toho zážitku.
Jako poslední jsme objevili 
rozpojení a diskonekci.
To jsou ty modré čáry, které znázorňují
menší komunikaci mezi 
jednotlivými okrsky mozku,
což vede k tomu, 
že každá oblast si dělá, co chce,
a opět nastává chaos.
To znamená, že zranitelnost jedince
v průběhu psychedelického zážitku,
sahá v podobě chaosu 
až na úroveň mozkové aktivity.
Tento chaos dává vzniknout 
plodnosti a kreativitě
a je zřejmě velmi důležitý 
pro terapeutický potenciál psychedelik.
Jaká onemocnění by se dala
tedy psilocybinem léčit?
Jsou to poruchy osobnosti.
Psilocybin způsobil v jedné studii
změnu osobnostních rysů člověka.
Dále je to civilizační onemocnění deprese.
Potom, lidem v posledních fázích 
smrtelných onemocnění,
psilocybin pomáhá smířit se s osudem
a zkvalitňuje poslední dny jejich života.
Obsedantně kompulzivní porucha.
To je, když je člověk svázaný 
nutkavými myšlenkami a rituály.
Potom v podstatě všechny závislosti.
Možná se to může zdát trošku divné,
léčit drogy drogami,
ale musíme si uvědomit,
že se tady nejedná o substituční terapii,
tak jako nahrazení heroinu metadonem.
Ale jedná se o spuštění 
transformativního spirituálního zážitku,
který vede ke změně hodnot, která je tolik
potřebná pro udržení abstinence.
V poslední řadě je to klastr „headache“,
bolest hlavy odlišná od migrény,
která je rezistentní 
na všechny ostatní léky.
Psychedelika jsou sice výjimečné látky,
přesto mají také svá rizika,
a ta rizika jsou většinou
psychického charakteru.
Označujeme je jako „set“,
což je vnitřní nastavení 
člověka před užitím,
a spadá tam jeho osobnost, jeho nálada,
jeho očekávání před tím zážitkem.
Dalším faktorem je „setting“,
prostředí, které nás obklopuje.
Tady máte na obrázku psilocybárium,
což je prostředí v nemocnici, kde pracuju,
a můžete si všimnout,
že to tam jako v nemocnici moc nevypadá.
S psychedeliky je to
vlastně opačně než s ohněm.
Ony jsou dobrý pán, ale zlý sluha.
Pokud se je snažíme jakýmkoliv způsobem
ovládnout, tak nás většinou hodně ponaučí.
Takovým ponaučením může být „bad trip“,
což je stav masivní tenze a úzkosti.
Psychedelická intoxikace
také často připomíná
psychotické prožívání,
ale ta psychóza je přechodná.
Bylo prokázáno, že uživatelé psychedelik
nemají zvýšený výskyt
duševních onemocnění.
Podívejme se teď na nejnadějnějšího
kandidáta na léčbu, a tím je deprese.
Náš kamarád Robin Carhart–Harris,
což je pan doktor tady na obrázku,
podal psilocybin v pilotní
klinické studii 12 pacientům,
kteří měli těžkou depresi
a kteří nereagovali na žádné léky.
Bezprostředně po podání jediné dávky,
byly bez deprese všichni pacienti.
Po týdnu bylo bez deprese
stále 8 z 12 pacientů
a dokonce po 3 měsících 
bylo bez deprese stále 5 z 12 pacientů.
Robin Carhart–Harris dále poukázal
na souvislost toho propsychotického
zážitku s účinkem antidepresivním.
Jinými slovy, čím silnější
je trip, tím je léčivější.
Tady na ten fakt poukazoval 
už Karl Gustav Jung,
který byl mistr metafor 
na různé psychické jevy,
který tvrdil, že sestup do hlubin
vždycky předchází vzestupu.
Jak ale jedna jediná dávka
proměnila tyto pacienty?
To je otázka, kterou si položila 
kolegyně Robina, Rosalind Watts,
která prováděla s dobrovolníky,
s pacienty této studie,
půl roku poté rozhovor a zjistila,
že v několika úrovních
jde v podstatě o kontakt.
V první ose psilocybin vedl
od odpojení od sebe sama,
druhých a světa, k velkému napojení,
a v druhé ose, od vyhýbání se
vlastním emocím k jejich přijetí.
Víme, že naopak antidepresivní medikace
a krátkodobá psychoterapie,
nebo ti pacienti to tvrdili,
vede k opačným procesům,
vyhýbání se emocím a odpojení od druhých.
Tohleto dokumentují
i výpovědi pacientů z té studie:
„Ztratil jsem schopnost truchlit a plakat.
V průběhu psilocybinového
sezení jsem plakal
a byla to velmi vítaná
a příjemná zkušenost, katarze.“
„Nerozuměl jsem svým emocím,
otevřelo to schránku v mém hrudníku,
o jejíž existenci jsem neměl tušení.“
Deprese je onemocnění,
kdy naše mysl je rigidní,
kdy vidíme svět černě
a v hlavě se točí stále stejné myšlenky.
Jeden pacient z předchozí studie popsal
tuto změnu jako přepnutí spínače
nebo otevření dveří.
Co je ale ten spínač?
Co způsobí přeprogramování mozku?
Robin Carhart–Harris přišel s teorií
rychlé změny entropie,
tedy míry neuspořádanosti,
míry chaosu v našem mozku.
Chaos je možná odrazem 
takzvané neuroplasticity,
tedy procesu vzniku
nových spojů mezi neurony,
který je potom strukturálním podkladem
těch dlouhodobých změn psychických.
Přechodný chaos vedoucí k nastartování
neuroplastického procesu
může tedy vysvětlit změnu
již po jedné jediné dávce.
Psilocybin je potom biologický klíč,
který odemkne a zpřístupní 
psychologický materiál,
především potlačené emoce,
pro psychoterapii.
Tím ovšem zásadně mění
paradigma současné psychiatrie.
Překonává rozpor mezi biologickým – léky,
a psychologickým – tedy terapií slovem.
Tedy nejen užívání léků, ale i aktivní
práce na procesech, které se otevřely.
Psychedelika jsou hudbou 
velmi blízké budoucnosti.
V našem ústavu proběhlo klinické hodnocení
psilocybinu na zdravých dobrovolnících,
které prokázalo,
že psilocybin není škodlivý,
a chystáme se na mezinárodní studii
pro pacienty s depresí.
Uživatelská komunita
má k dispozici projekt PsyCare,
což je jakási psychedelická
polní nemocnice,
kde my jedincům, 
kteří sami užijí psychedelika,
pomáháme projít
náročnou zkušeností bezpečně
a následně je odkazujeme
na síť našich psychoterapeutů,
kteří pomáhají zpracovávat tyto zážitky
v průběhu „afterglow“ periody.
Já si umím představit vznik
specializovaných psychedelických klinik,
ale jenom doufám, že budou napojeny
na univerzitní centra poznání.
Děkuji.
(potlesk)
