RĂZBOIUL LUI STALIN
CU URSS-UL (1924-1953)
GOŢII PORNESC SPRE RĂSĂRIT
Decembrie 1941.
Într-un Blitzkrieg
care a durat şase luni,
Wehrmacht-ul şi-a croit drum
prin vestul URSS-ului.
Trupele germane se apropie
la mai puţin de 32 km de Moscova.
Pe drumul spre capitală,
sute de mii de soldaţi sovietici
au pierit, ucişi în acţiune.
Peste un milion sunt răniţi.
Germanii au luat prizoniere
armate întregi.
Imperiul lui Stalin
este în genunchi.
Coşmarul începuse
cu şase luni înainte,
în dimineaţa de 21 iunie.
Pentru cetăţenii sovietici,
era doar o nouă zi.
Dar, de la Marea Baltică
şi până la Marea Neagră,
trei milioane de soldaţi germani
înaintează spre graniţă.
Ei aşteaptă ordinul Führer-ului
ca să lanseze Operaţiunea Barbarossa.
Cel mai mare conflict din istorie
între cele două naţiuni
e pe cale să înceapă.
Şi totuşi, locuitorii
din Moscova şi Leningrad
se trezesc neştiutori.
Nu ştiu că aceasta
e ultima zi de pace.
Dar Jukov şi Timosenko,
comandanţii de vază ai armatei,
sunt agitaţi.
De la graniţă,
ei primesc veşti
despre pericolul
invaziei germane.
La amiază, ei cer
o întâlnire de urgentă
cu Stalin la Kremlin.
Îl imploră să-i lase să dea
ordin de alertă la graniţa
pentru armată.
Stalin refuză cererea generalilor.
Nu crede că noul lui aliat, Hitler,
îl va trăda.
Îi acuză pe Jukov şi Timosenko
că au intrat în panică
şi insistă că nu va exista
nicio invazie.
Dar Stalin se înşală.
La graniţa de vest,
în dimineaţa zilei de 22 iunie,
tăcerea e întreruptă
de zgomotele invadatorilor.
Trei milioane de soldaţi germani
şi mii de tancuri
trec graniţa.
În cartierul general de la Moscova,
primele zvonuri despre invazie
confirmă temerile generalilor.
Jukov îl sună imediat pe Stalin,
aflat la cabana lui de lângă Moscova.
În memoriile lui,
Jukov îşi aminteşte momentul.
"N-a răspuns nimeni,
aşa că am lăsat telefonul să sune."
După trei minute,
a răspuns ofiţerul de serviciu.
După o lungă aşteptare,
Stalin vine la telefon.
Am raportat situaţia şi am cerut
permisiunea să deschidem focul.
Stalin nu spunea nimic.
Îl auzeam doar respirând.
"L-am întrebat dacă
a înţeles ce am zis
şi iar s-a lăsat tăcerea."
Uluit şi amuţit, Stalin
pierde ore preţioase.
Le dă ordin comandanţilor săi
să-l întâlnească la Kremlin,
dar refuză să lase Armata Rosie
să deschidă focul.
Între timp, germanii
bombardează oraşele
şi ucid cetăţeni sovietici.
Unităţile de panzere,
au intrat deja adânc
pe teritoriul sovietic.
Haosul măreşte catastrofa.
Fără ordine de la Kremlin,
comandanţii sovietici pierd
controlul asupra unităţilor lor.
Ametititi, înconjuraţi,
mii de soldaţi sovietici
se predau.
La o oră după ce vestea
invaziei ajunge la Moscova,
Stalin se întâlneşte la Kremlin
cu Jukov şi Timosenko.
Dar refuză în continuare să le permită
soldaţilor să deschidă focul
asupra duşmanului.
Susţine că veştile despre
invazie nu sunt adevărate,
şi că, dacă sunt adevărate,
invazia e un act de provocare,
organizat fără aprobarea lui Hitler.
Molotov, ministrul de externe
e însărcinat să afle dacă Germania
a pornit cu adevărat războiul.
Numai când Molotov confirmă,
Stalin dă ordinul de tragere
asupra invadatorilor nazişti.
Viaceslav Semionov,
era soldat atunci,
şi ţine minte confuzia
de la începutul războiului.
Au început să bombardeze Minskul.
Noi eram la 7 km distantă.
Am ieşit pe stradă
să aflăm ce se întâmpla.
Era duminică, pe 22.
Ni s-a spus că avioanele
de pe cer sunt ale noastre.
Că făcuseră exerciţii tactice
şi trebuiau să scape de bombe
înainte să aterizeze.
Ni s-a spus să ne
întoarcem în barăci,
dar n-am putut adormi,
la ora 6:30,
s-a dat alarma.
Am fost duşi în pădure.
Ţin minte că era
un aparat de radio acolo.
Am stat acolo, în pădure
şi am ascultat
discursul lui Molotov.
Stalin nu e în stare
să-şi privească în fată poporul.
Aşa că l-a lăsat pe Molotov
să facă anunţul oficial.
Fără nicio declaraţie de război,
trupele germane
ne-au atacat ţară.
Ne-au atacat granitele
în multe locuri,
şi ne-au bombardat oraşele
cu avioanele lor.
La Kiev,
Sevastopol,
Kaunas, şi în alte părti.
Opt ore au trecut
de la atacul germanilor.
Abia acum i se permite
poporului sovietic
să ştie că e în război.
În apogeul atacului Wehrmacht-ului,
Stalin dispare complet.
Are toate motivele
să se ascundă.
Imaginile filmate de germani
arată trupele sovietice depăşite.
Ele se retrag într-o
confuzie absolută.
Divizii întregi se predau.
Sute de mii de soldaţi se înghesuie
printre civilii care fug,
în scene de proporţii biblice.
În prima zi a Operaţiunii Barbarossa,
1.200 de avioane sovietice
sunt distruse, dintr-o lovitură.
Vina pentru toate aceste suferinţe
e a unui singur om:
Iosif Stalin.
Masacrele pe care le-a provocat
în rândul ofiţerilor în anii '30
au paralizat
conducerea Armatei Roşii.
Iar refuzul de a avea în vedere
un posibil atac german
în ciuda dovezilor,
că Wehrmacht-ul se apropie de graniţă,
i-a lăsat tara expusă.
În săptămânile dinaintea invaziei,
autoamăgirea lui Stalin
a atins proporţii biblice.
Trupele sovietice sunt departe
de posturile de comandă,
iar fortificaţiile de apărare
sunt terminate doar pe jumătate.
Mai mult lui Luftwaffe i s-a permis
să lovească tintele sovietice în voie.
În prima săptămână de război,
când ţara are nevoie cel mai mult,
Stalin, "omul de oţel",
se retrage în cabana lui,
paralizat de panică.
Conştient că
Hitler l-a păcălit,
Stalin este uluit de viteza
cu care înaintează germanii.
Profesorul Volkogonov,
istoric militar,
are acces la documentele
personale ale lui Stalin.
Germanilor le-a luat şase zile
să ajungă lângă Minsk.
Stalin a fost anunţat
că primele lor unităţi
trecuseră deja la est de Minsk.
Stalin şi-a pierdut complet firea.
Era în stare de şoc,
dar nu pierduse controlul de tot.
Le spunea oamenilor că se înşală,
că nu se poate că germanii să fie la Minsk.
I se părea imposibil
ca germanii să fi ajuns
la Minsk în şase zile,
în mai puţin de o săptămână.
Ulterior s-a aflat că era şocat
şi a stat câteva zile la cabana lui.
Acolo, membrii Politburo
l-au făcut în final
să-şi vină în fire.
Molotov şi ceilalţi
membri din Politburo
l-au vizitat pe Stalin.
L-au implorat să preia controlul,
şi conducerea Comitetului de Apărare.
Stalin a acceptat.
Patru ani mai târziu, Stalin
avea să-i declare unui adjunct
că atunci a fost convins
că Molotov şi ceilalţi colegi
veniseră să-i ceară demisia.
Înviorat de vizita lor,
"omul de oţel" îşi vine în fire.
Pe 3 iulie,
după 11 zile lungi şi dureroase,
el iese din cabană lui
şi se adresează naţiunii.
Tovarăşi, cetăţeni,
fraţi şi surori.
Fac apel la voi.
Luptători curajoşi ai armatei
şi ai marinei.
În acest moment,
acelaşi Stalin care a strămutat
milioane de oameni,
care a ucis generalii de frunte
şi elita intelectualilor,
care a ordonat împuşcarea
sau deportarea a sute de mii de oameni.
Acelaşi Stalin se adresează poporului său
numindu-l "fraţi şi surori".
El face apel la oameni să se unească
pentru marele război "patriotic".
Prieteni!
Invazia trădătoare
a patriei noastre,
începută pe 22 iunie,
continuă în ciuda rezistenţei
eroice a Armatei Roşii.
Şi deşi cele mai bune divizii
şi avioane ale duşmanului
au fost distruse.
Şi acum,
discursul lui e o
înşiruire de minciuni.
Cele mai bune divizii germane
nu au fost distruse,
iar naziştii nu pot fi învinşi
aşa uşor cum spune el.
Incitaţi,
oamenii pornesc la război,
crezând că va dura cel mult o lună.
Nimeni nu-şi imaginează
că va fi nevoie de patru ani
ca să învingă invadatorii.
Sau că, pe drumul către Berlin,
25 de milioane de soldaţi
şi civili vor muri.
Dar, există şi cetăţeni sovietici care
primesc invadatorii cu braţele deschise.
În Ucraina,
sosirea germanilor este,
pentru mulţi, o ocazie cerească
de a scăpa de jugul lui Stalin.
Cum ar putea oamenii să uite
de înfometările din anii '30,
de strămutări,
de rudele şi prietenii deportaţi?
Femeile localnice
îi binecuvântează pe germani.
Iar bărbaţii distrug amintirea
celui care i-a terorizat ani de zile.
Din biroul lui de la Kremlin,
Stalin se întoarce
pe drumurile ştiute.
Caută ţapi ispăşitori,
oameni care să poată fi condamnaţi
pentru înfrângerile cumplite
de la începutul războiului.
Prima victimă
este generalul Pavlov,
erou al URSS şi comandant
al frontului de vest.
Trupele lui Pavlov
au simţit primele
atacul german,
iar Pavlov anticipase pericolul.
Cu o săptămână înainte
de invazia germană,
el îi ceruse lui Stalin
permisiunea să pregătească
poziţii de apărare în zona granitei,
în caz de posibilă invazie.
Stalin i-a răspuns furios...
să nu intre în panică.
După doar câteva săptămâni,
tancurile germane
domină frontul de Vest
iar oraşele sovietice cad pe rând
victime în fata Blitzkrieg-ului.
Acuzat că a conspirat
cu duşmanul,
Pavlov se comportă
demn la anchetă.
După cum arată dosarele de atunci,
refuză să-şi asume vreo vină
şi apără purtarea camarazilor săi.
Drept răsplată,
e condamnat la moarte.
Germanii îşi continuă
înaintarea către est.
Ei ajung lângă Kiev,
Smolensk şi Leningrad.
Însă detaşamente sovietice
de rezistentă
luptă în spatele liniilor duşmane.
Aşa se întâmpla la Brest.
Ameninţat din toate părţile,
oraşul rezistă în
mijlocul mării duşmane.
Garnizoana sovietică asediată
luptă cu disperare.
Peste o lună,
până când e nevoită să cedeze.
Chiar şi cei răniţi
renunţa la luptă
numai când apa, muniţia,
şi hrana se termină.
Hitler e aşa impresionat
de tenacitatea trupelor sovietice,
încât dă dovadă
de o rară clementă.
Un singur supravieţuitor e împuscat:
ofiţerul politic
al fortăreţei, Mihail Fomin.
Führer-ul citează apărarea oraşului Brest
ca model de efort eroic,
şi exemplu pentru proprii lui soldaţi.
El vizitează fortăreaţă
împreună cu Mussolini,
ca să confirme
o victorie câştigată cu greu.
Pentru Stalin, însă apărătorii
de la Brest nu sunt eroi.
După ani de zile, când vor fi eliberaţi
din prizonieratul german,
el va trimite supravieţuitorii în gulaguri.
Înaintarea rapidă a Wehrmacht-ului,
pare de neoprit.
Diviziile de panzere,
străbat 90 de km pe zi
şi se apropie rapid
de inima imperiului lui Stalin.
La mijlocul lui iulie,
Stalin e silit să se gândească
să propună pacea.
O încercare de a opri înaintarea
lui Hitler printr-un pact
a fost făcută în secret.
Ambasadorul bulgar de atunci,
Ivan Staminov,
era, pot să vă spun acum,
agent sovietic.
El a fost chemat la Kremlin
la întâlnire cu Beria, Stalin şi Molotov.
Stalin şi Beria nu au spus nimic.
Molotov a vorbit.
L-a întrebat dacă poate
lua legătura cu Berlinul,
fiindcă Bulgaria avea relaţii
amicale cu Germania.
"Poţi contacta Berlinul?"
Nu s-a pomenit nimic de Hitler.
I-a cerut să transmită
că URSS-ul e gata
să negocieze o pace separată,
la fel ca la Brest.
Nu a spus exact ce fel de tratat de pace.
Dar i-a spus că sunt dispuşi,
să cedeze mai multe
provincii baltice,
şi părti din Ucraina,
şi Bielorusia,
cu condiţia ca germanii
să-şi oprească înaintarea.
Dar Staminov a reacţionat
cu mai multă demnitate decât ceilalţi.
"Ce faceţi?", a spus el.
Şi dacă vă retrageţi până în Ural,
tot îl veţi învinge pe Hitler.
"De ce faceţi asta?"
În timp ce Stalin analiza
posibile căi de a ieşi din război,
făcea şi planuri de pedepsire
a soldaţilor care se predau.
Încercând cu disperare
să împiedice asta,
el promulgă Ordinul cu numărul 270...
Conform acestuia, toţi militarii
luaţi prizonieri pe front
sunt consideraţi trădători,
şi, în caz că se întorc în URSS,
vor fi arestaţi şi executaţi.
Dar cruzimea Ordinului 270
nu se opreşte aici.
Soţiile soldaţilor luaţi prizonieri
vor fi deportate în gulaguri.
Ordinul va face mii de victime
până la sfârşitul războiului.
Chiar şi membri ai familiei
lui Stalin vor fi afectaţi de el.
În primele săptămâni de război,
fiul lui Stalin, Iakov Djugasvili,
e luat prizonier
de către germani.
O lună mai târziu, soţia lui Iakov
e arestată conform Ordinului 270
şi exilată într-un lagăr din Siberia.
În primii ani de război,
a fost multă panică.
Mulţi se predau germanilor.
Aşa că s-a dat o lege
să prevină asta.
Era o lege foarte dură,
dar erau vremuri grele.
Erau arestate sotiile
tuturor militarilor care se predau.
Nu ştiu dacă era valabil
şi pentru copiii lor,
dar ordinul a fost
comunicat oficial în armată.
Mama a stat doi ani la închisoare
din cauza acestei legi,
apoi a fost eliberată.
Bunicul meu ne-a ajutat
apoi din nou, mai târziu,
dar nu puteau exista
excepţii în faţa legii.
Acum Luftwaffe
se apropia de Moscova,
iar sediul puterii lui Stalin
era ameninţat direct.
Se pregăteşte apărarea oraşului.
Se trimit baloane care să perturbe
bombardamentele germane.
Patrulele veghează permanent.
Dar Luftwaffe trece
de liniile de apărare
şi bombardează centrul oraşului.
Cetăţenii sunt siliţi să se
adăpostească la metrou.
Aviaţia germană
provoacă pagube cumplite,
înregistrând, în schimb,
puţine pierderi,
deşi propaganda sovietică exploatează
la maximum aceste pierderi.
Acest avion "Henkel" e expus
în faţa Teatrului Balşoi.
În afara Moscovei, trupele germane
se grăbesc să ajungă în capitală.
Iar Grupul de Armate Nord
se îndreaptă spre Leningrad.
Grupul de Armate Centru
merge către Smolensk,
iar Grupul de Armate Sud
înaintează spre Kiev şi Ucraina.
Expert în folosirea terorii
pentru a obţine controlul politic,
Stalin se pricepe mai puţin
la strategii militare.
La începutul războiului,
el ignoră constant
sfaturile generalilor.
Nenumăraţi soldaţi sovietici
sunt sacrificaţi pe altarul
megalomaniei lui.
Suburbiile Kievului,
la începutul lui august.
Într-o amplă mişcare de învăluire,
Grupul de Armate Sud
e gata să încercuiască oraşul.
Generalul Kirponos, comandantul
frontului sud-vestic,
vrea să se retragă la est de Kiev,
ca să scape de încercuire.
Jukov îl susţine pe Kirponos,
ştiind că tactică
va salva frontul sud-vestic.
Fireşte, însă,
Stalin are ultimul cuvânt,
şi nu-şi ascultă generalii.
El respinge temerile lor,
şi le ordonă să apere Kievul
cu orice preţ.
"Kievul este şi va rămâne sovietic",
insistă el.
E o greşeală de moarte.
În august şi până la
jumătatea lui septembrie,
Wehrmacht-ul înconjoară o zonă uriaşă
înţesată cu soldaţi sovietici.
Mii de kilometri pătraţi
sunt prinşi în cleştele german.
Patru armate sovietice
sunt distruse complet.
Kirponos moare în luptă.
Sute de mii de soldaţi
sunt luaţi prizonieri,
iar germanii pun mâna pe cantităţi
uriaşe de arme şi echipament.
Dar şi cu acest preţ,
Kievul nu e salvat.
Oraşul cade pe 18 septembrie.
E doar o adunătură de ruine,
cu care Hitler poate să se mândrească.
Führer-ul e stăpân acum
peste tot ce se vede în zare.
Şi pare pe cale
să-şi împlinească obiectivul,
de a zdrobi Rusia lui Stalin
până la venirea iernii.
Departe la nord de Kiev,
Hitler ştie că şi Leningradul
e în pericol de moarte.
Grupul de Armate Nord,
comandat de feldmareşalul von Leeb,
a trecut de statele baltice
şi e aproape de oraş.
O lună întreagă,
trupe sovietice izolate la Tallinn,
ultimul bastion înainte de Leningrad,
luptă să oprească înaintarea germană.
Dar nu se mai pot opune
atacurilor Wehrmacht-ului,
nu mai pot lupta.
Singura variantă este
să fie evacuate pe mare.
E, însă, o evacuare
fără apărare aeriană,
pe o mare plină de mine,
sub bombardamentul artileriei
germane şi al lui Luftwaffe.
16 vase, 34 de transportoare,
şi nenumăraţi oameni
dispar în timpul operaţiunii.
Leningradul este acum în fata
Wehrmacht-ului, fără apărare.
Trupele aeriene germane
se pregătesc de atac.
În fiecare zi,
Luftwaffe survolează oraşul.
Hitler vrea ca Leningradul
să fie şters de pe faţa pământului,
dar locuitorii lui menţin oraşul viu.
La sfârşitul lui septembrie,
Leningradul e complet izolat,
nu mai are nicio legătură cu URSS-ul.
Comitetul de apărare
a oraşului e în criză.
Acum, în sfârşit,
Kremlinul înţelege
gravitatea situaţiei.
Stalin conchide că Voroşilov,
comandantul Armatei Roşii
la Leningrad,
e incapabil să se achite de îndatoriri.
Ca să împiedice căderea
unui al doilea mare oraş,
Stalin îl cheamă pe Jukov şi îi ordonă
să preia comanda la Leningrad.
Este vital să se îmbunătăţească
moralul locuitorilor din Leningrad.
Să fie mobilizată toată populaţia.
Jukov anulează ordinele
pesimiste ale lui Voroşilov.
Jukov ordonă că tunurile flotei baltice
să fie îndreptate contra duşmanului.
Iar fabricile, minate pentru
a fi distruse în caz de capitulare,
îşi reiau activitatea.
Mai la sud,
Grupul de Armate Centru,
condus de feldmareşalul von Bock,
se îndreaptă către Moscova.
Dar are în drum oraşul Smolensk.
Zece divizii sovietice,
încercuite,
ţin duşmanul la distantă
zece săptămâni.
Apoi, în mod inevitabil,
sunt copleşite.
Înaintarea către Moscova continuă.
Hitler plănuieşte să distrugă capitala,
şi să facă în loc un lac artificial.
La sfârşitul lui septembrie,
Führer-ul lansează Operaţiunea "Taifun",
ultimul efort
al campaniei către Moscova.
Scopul ei e să încercuiască
armata sovietică,
atacând prin nord şi sud,
cu armatele reunindu-se la Viazma.
Este un atac de mari proporţii.
Linia frontului are peste 650 km.
14 divizii germane de tancuri
şi 74 divizii de infanterie,
în total 1.8 milioane
de soldaţi şi ofiţeri,
iau parte la ofensivă.
Generalul Konev comandă
frontul de vest al Armatei Roşii.
Pe 2 octombrie dimineaţa,
comandamentul german a pornit atacul
contra frontului de vest
şi a frontului de rezervă.
Pe 7 octombrie,
din cauza superiorităţii
numerice a duşmanului
şi a manevrelor cu tancuri
şi alte vehicule,
am fost înconjuraţi,
în zona Viazma,
pe drumul Moscova-Minsk.
Acum, Stalin are motive
întemeiate să intre în panică.
În faţa unui dezastru care
poate duce la căderea URSS-ului,
Stalin îl cheamă pe singurul general
cu un şir neîntrerupt de succese.
Jukov este chemat la Kremlin.
Am sosit la Moscova seara
şi am mers direct la apartamentele
lui Stalin de la Kremlin.
Stalin avea gripă,
dar continua să lucreze.
M-a salutat dând din cap
şi mi-a făcut semn
să mă uit pe o hartă.
Apoi m-a întrebat
care e situaţia în vest.
Mi-a spus că nu are niciun raport
clar cu ce se întâmpla în acest moment,
că nu ştie unde e duşmanul,
şi unde sunt trupele noastre.
Mi-a spus să merg imediat
pe frontul de vest,
să văd care e situaţia,
şi să-l sun la orice oră,
că el vă aştepta.
Trei zile mai târziu,
pe 10 octombrie,
Jukov prezintă raportul deloc plăcut.
Nu exista niciun obstacol
între armatele lui Hitler şi Moscova.
Spre vest,
în zona frontului,
situaţia era gravă.
Toate drumurile pentru
duşman erau deschise.
Singura veste bună
era că majoritatea
trupelor germane
erau blocate,
într-o zonă la
nord-vest de Viazma.
Stalin îi spune lui Jukov să preia
comanda frontului de vest,
sperând că acesta va reuşi să-i împiedice
pe germani să ocupe capitala.
El dă vina pentru dezastru pe Konev,
pe care pare să-l aştepte
soarta lui Pavlov.
Viaţa lui Konev atârna
de un fir de aţă.
Pe atunci,
eram aghiotantul,
şi ofiţer pentru sarcini speciale,
al generalului Konev.
Am auzit o discuţie telefonică
între Stalin şi Jukov.
Vorbeau despre ce o
să se întâmple cu Konev.
Apoi a avut loc întâlnirea.
Nu ştiam despre ce e vorba.
Nu ni se trimisese
nicio înştiinţare.
Apoi, pe 10 octombrie, Jukov
i-a raportat situaţia lui Stalin.
Stalin i-a spus că se decisese unirea
forţelor de pe cele două fronturi
şi numirea lui Jukov
drept comandant.
Stalin a mai spus că comisia
se va ocupa de Konev
şi că va ajunge probabil
în faţa Tribunalului Revoluţiei.
Din câte ştiu,
Jukov a răspuns aşa:
"Pavlov a fost împuscat,
şi nu s-a schimbat nimic."
"Situaţia pe front
nu s-a schimbat deloc."
"Aşa că nu vă sfătuiesc
să faceţi la fel cu Konev."
"E un om foarte experimentat şi deştept, "
"plin de voinţă şi capabil
să instaureze ordinea."
"Vă cer să-l numiţi aghiotantul meu."
După ce a salvat viaţa lui Konev,
Jukov porneşte să salveze Moscova,
cu aceeaşi carismă, energie,
şi atitudine
necruţătoare ca la Leningrad.
Totalul efectivelor
pe care le are la dispoziţie,
ca să apere frontul de vest
este de 90.000 de soldaţi.
Cu câteva săptămâni înainte
erau 800.000.
Numărul soldaţilor sovietici
luaţi prizonieri
a ajuns la 3 milioane.
Jukov trebuie să-şi caute
soldaţii altundeva.
El începe să recruteze civili
pentru apărarea Moscovei.
În pragul iernii,
450.000 de moscoviţi...
bărbaţi, femei, copii,
şi bătrâni...
sapă tranşee
şi extind apărarea oraşului.
Se formează unităţi de miliţie populară
din profesori, scriitori, studenţi,
şi cei rămaşi acasă din cauza
vârstei sau infirmităţilor.
Puţini dintre ei
vor trăi vreme îndelungată.
Nu au absolut nicio
experientă militară,
şi nu mai e timp
să li se arate
mai mult decât câteva reguli de bază.
Jukov se teme pentru Moscova.
Mă întrebaţi dacă noi,
la comandament
eram încrezători că ne vom
putea apăra poziţiile?
Că vom putea opri
duşmanul la Mojaisk?
Vă spun de la început
că nu eram absolut încrezători.
Podolsk, la 50 km de Moscova,
14 octombrie.
O unitate de cadeţi sovietici
face o ultimă încercare disperată
să oprească înaintarea germană.
Timp de câteva ore vitale,
ea ţine duşmanul pe loc.
Dar când panzerele germane
depăşesc unitatea,
toţi cadeţii sunt morţi.
Unii dintre ei aveau 16-17 ani,
adevăraţi eroi.
Membrii guvernului sovietic
sunt, însă, mai puţin dispuşi
să moară pentru tară.
Pe 16 octombrie dimineaţa,
convinşi că Moscova
va fi cucerită,
birocraţii pleacă la Kuibîsev pe Volga,
la 650 km distantă.
Stalin are bunkerul
pregătit acolo,
dar în ultimul moment,
decide să rămână la Moscova.
Jukov l-a asigurat
că oraşul nu va cădea.
Auzind de plecarea guvernanţilor,
Moscova este cuprinsă de panică.
Aşteptând dominaţia nazistă în orice moment,
mii de civili părăsesc oraşul,
asaltând gările spre est.
Evgheni Gromov,
critic de artă,
avea 10 ani atunci,
dar îşi aminteşte bine ziua.
E ciudat,
întotdeauna am asociat
16 octombrie cu focurile de tun.
Deşi nu s-a tras atunci,
chiar şi astăzi,
o am în memorie.
A fost o zi înspăimântătoare.
Părinţii mei simţeau
că se va întâmpla ceva cumplit.
Nu-mi amintesc prea multe,
ţin minte că oamenii alergau
pe strada Taganskaia
cu bagaje.
Cineva avea chiar o cădiţă de copil,
umplută cu lucruri.
Prietenii mi-au spus că,
la fabrica de carne,
unde lucra mama,
care mi-a confirmat şi ea,
oamenii au furat salam
şi au plecat cu el,
ţinut la gât.
În capătul străzii Taganskaia,
unde există un magazin
de păsări de curte acum...
era o brutărie, la momentul respectiv...
Bine, această brutărie a fost jefuită.
Nu fiindcă voiau să fure,
ci fiindcă le era foame,
şi toţi credeau
că germanii vor intra
oricum în oraş, în curînd.
Aşa că oamenii luau pâinea
ca să aibă de mâncare.
Aliaţii vestici ai URSS
îşi ţin răsuflarea
şi se roagă pentru oraş.
Şi la Londra,
copiii cântă pentru Rusia.
Mulţi cred că Moscova va cădea,
la fel ca Varşovia,
Parisul şi Belgradul.
Dar la periferia Moscovei,
germanii întâlnesc un obstacol.
Generalul Panfilov
a organizat o ultimă rezistentă.
28 de oameni din divizia lui
opresc 50 de tancuri şi intră astfel
în cărţile de istorie sovietice.
Dar dosarele arată
că Panfilov nu a avut de ales.
Ordinul de la Jukov suna aşa:
"Dacă permiţi trecerea duşmanului,
vei fi arestat şi împuscat."
În ambele cazuri, Panfilov
e condamnat la moarte.
În ultima săptămână de octombrie,
Stalin, de la cabana lui,
decide să facă o vizită pe front,
care se află acum
la doar câteva ore de mers cu maşina.
Stalin a făcut prima vizită pe front
în octombrie 1941.
Situaţia era
foarte grea atunci.
Germanii înaintau spre Moscova
şi eram complet blocaţi.
Peste 500.000 de soldaţi de-ai noştri
erau înconjuraţi la Viazma.
Toate rezervele fuseseră
folosite pe front,
echipamentele le-au folosit împreună
cum au putut.
Jukov nu avea, deseori,
destule batalioane
să umple golurile de pe front.
Şi în tot acest timp,
sute de mii de trupe NKVD
erau trimise să păzească deportaţii
din Siberia, sau Ural,
şi din alte zone.
Toţi ar fi putut să lupte
contra lui Hitler.
Aceasta era latură
întunecată a sistemului.
Nimeni nu propusese ca Stalin
să meargă pe front.
Existau doar trei maşini:
ale gărzilor lui
şi maşina lui blindată.
Dar după ce au pornit,
maşina lui s-a împotmolit,
şi n-a putut fi scoasă.
Mai erau 20-25 km
până pe front.
Se întuneca deja,
şi se vedeau luminile de la tunuri,
fiindcă se dădeau lupte grele.
Stalin văzuse ce avea de văzut.
A aşteptat câteva minute,
a urcat în altă maşină,
şi s-a întors la Moscova.
Prima lui vizită pe front
a fost una simbolică,
dar mai târziu a pretins
că a fost pe front.
Trebuia să spună asta,
pentru posteritate.
Linia frontului era acum
canalul Moscova-Volga,
ultimul obstacol înainte de capitală.
Luptând să rămână în afară
de o altă încercuire,
Armata Rosie aflată lângă canal,
nu are unde să se retragă.
Sovieticii au o ultimă speranţă:
că vremea îi va salva.
Şi burniţa se transformă în ninsoare.
Pământul îngheţat noaptea,
devine noroios ziua,
paralizând maşina de război a lui Hitler.
Pe 2 decembrie,
unităţile germane
ajung la Krasnaia Poliana,
la 35 km de centrul Moscovei.
Acolo e apărarea anti-tanc
ridicată de cetăţenii Moscovei.
Capitala sovietică e în raza
artileriei germane.
Dar generalii germani ştiu
că timpul nu mai e de partea lor.
Hitler riscase,
convins că va câştiga
înainte să vină iarna.
Armata lui nu e echipată
pentru frigul cumplit.
Temperaturile scad rapid,
iar adevărul sumbru este că germanii
mai au doar câteva zile
înainte ca timpul să se întoarcă
decisiv împotriva lor.
SFÂRŞITUL EPISODULUI 3
