Флоренция, 1389 г.
Едно момче е кръстено
в средновековния свят.
Той не е от благороднически произход,
а син на местен търговец.
Името му е Козимо де Медичи.
От скромното си начало,
династията му ще търси
власт и влияние
и няма да спре докато
сама не получи папството.
Техен е светът,
където властта си има цена.
Интриги, убийства,
кръвопролития и война.
Но Флоренция става също
люлка на творческата мисъл
и към славата на семейството
се прибавя това,
че Медичите ще закрилят
и ще плащат на най-големите творци
и мислители на епохата си.
Микеланджело,
Брунелески,
Ботичели,
Леонардо,
Галилео.
Експлозия от идеи, които
ще разтърсят средновековния свят
и ще отекнат през вековете
в една единствена дума:
Ринашименто, прераждане, ренесанс.
Зад нея стоят Медичите,
кръстниците на Ренесанса.
В зората на 15-ти век
започва незаконна търговия.
Мъже кръстосват Европа
в търсене на съкровище.
Тяхната плячка е скрита
нейде в светата църква.
Но не в инкрустираните
със скъпоценности реликви
или свещените икони
на средновековното християнство.
Не търсели да плячкосват труповете
на жертвите на войната или чумата.
Скрита
под мрачните сводове на църквата
тяхната плячка
е много по-древна и ценна,
а понякога и много по-опасна.
Това което търсят тези мъже
всъщност е познанието.
Козимо де Медичи и приятелите му
търсели забравените тайни
на древния свят.
Чувството, което ги тласкало
било, че постиженията
на класическия свят в много области
от философията до архитектурата,
от реториката до скулптурата,
били несравними.
В началото просто било забавно
да откриват стари скулптури
или интересно
да откриват изчезнали ръкописи
в отдалечени манастири,
да ги прибират и после да ги четат.
Отнело им доста време,
за да осъзнаят,
че там всъщност е въплътен
цял различен начин на живот.
Така че има както вълнение
от миналите времена,
така и чувство за опасност.
От цяла Европа древното знание
се отнася във Флоренция,
родният град на Козимо.
Флоренция, през 1400 година
не прилича
на никой друг град в Европа.
Този основен търговски център
в сърцето на Тоскана
бил република, в която
могъщите фамилии си съперничели
за политическото управление.
Флоренция е била мястото.
Както знаем,
всяка епоха има своето място.
В края на 19-ти век това е Париж.
В края на 20-ти век -
може би Ню Йорк.
Между 14-ти и 15-ти век
това е Флоренция.
В една странична уличка
на централния площад
едно амбициозно семейство
се опитва да си създаде име.
Банка Медичи
била дребно предприятие,
управлявана от стаичка
зад магазин за вълна.
Разрастващият се бизнес
бил управляван от бащата на Козимо,
Джовани де Медичи.
Джовани се издигнал
от провинциалната мизерия
посредством комбинация
от агресивна търговия
и финансова предпазливост.
Той избирал клиентите си
много внимателно.
Ценял не само печалбата,
но и лоялността.
Това е общество, в което
като гаранция за покровителство
се е търсел човек,
който да ти бъде патрон,
а ти си негов довереник
и всички хора, свързани с него,
са твои приятели, така че
да можеш да постигнеш почти всичко
чрез тази мрежа
от приятели на приятелите.
Балтазар Коса бил бивш пират,
който се впуснал
впоследствие към поприще в църквата.
Той придобил амбиции
да влезе във Ватикана
и дори да стане папа.
Били му нужни
само средства за начинанието.
Джовани знаел,
че в църквата цари хаос.
И че всеки може
да грабне папството.
С достатъчно пари
дори Коса имал шанс за успех.
Джовани се осмелява да подкрепи
малко вероятния кандидат.
Медичите отпускат щедър заем.
Това е огромен риск
за дребния им местен бизнес.
Семейството подкрепя Коса
по целия му път
в църковната йерархия,
от свещеник до кардинал.
И най-сетне това,
че са заложили на пирата се отплаща.
През 1410 г, Балтазар Коса
е избран за папа Йоан XXIII.
И първото нещо, което прави той,
е да си спомни
за приятелите си, Медичите.
Новият папа
се нуждае от доверена банка.
Джовани и Козимо
напълно контролират папската сметка.
Те стават известни
като банкерите на господа.
Така по принцип
Медичите стават известни.
И разбира се те вземат сметката
под носа на останалите големи
флорентински семейства.
И успяват.
Най-сетне стават известни.
С внезапния скок в статута им
Медичите се присъединяват към елитна
група от могъщи флорентинци,
но като всички
водещи семейства за времето си
остават безсилни
пред унизителния провал на града им.
Повече от сто години
огромната, незавършена катедрала
се възвисява над Флоренция.
Първите проектанти
са били свръхамбициозни.
Те възнамерявали да построят
най-големия купол в света
и се провалили.
Катедралата,
повече от всяка друга сграда
в средновековния и ренесансовия град,
представлява символ
за идентичността на общността
и незавършеният проект
е нещо като осакатяване.
Без катедрала няма и свещена сграда.
Цялото съвременно познание
за строителството е изчерпано.
Сега градът търси
свежи идеи от новото поколение.
Козимо де Медичи е израснал
в сянката на катедралата.
Сега той и баща му са на прага
на управлението над града.
Може би ще съумеят
да впрегнат предприемчивия си дух
за най-големия проблем на епохата си
като така спечелят
слава и власт за семейство Медичи.
Търсенето на решение
за проблема с катедралата
води хората
до изучаване на постиженията
на класическото минало.
Образованите хора като Козимо
знаят, че е нужна
нетрадиционна мисъл,
за да се открие ключа
за разгадаването им.
По улиците на Флоренция
броди точно такъв човек,
самоук гений, обсебен
от тайните на древния свят.
Идеите му били трудни за разбиране.
Името му е Филипо Брунелески.
Думата гений е използвана
неохотно в онези дни,
но тя е много подходяща
в случая на Брунелески.
Макар че и той като повечето гении
е бил доста труден за общуване.
Стилът на Брунелески
е в разрез с общоприетото
и не му печели широко одобрение.
Той водел безкрайни спорове
с членовете на градския съвет.
Веднъж бил изведен насила
от двореца на Синьорията,
тъй като изгубил самоконтрол
и оскърбил хора,
които не биха се оставили
да бъдат оскърбявани
и те го изхвърлили.
Но семейството,
което е подкрепило пират за папа
не се стряска от характера
на саможивия архитект.
В лицето на Медичите
Брунелески намира покровители,
съгласни да заложат на преценката му.
Въображението на Брунелески
ще възкреси
забравените идеи на миналото.
И през 1419 г,
новото сиропиталище във Флоренция
става премиера за идеите му
и за амбицията на Медичите.
Брунелески използва
класически носещи колони,
нещо което не е било използвано
повече от хиляда години.
И хората във Флоренция
са толкова изумени,
че се събират
на строителната площадка
повече
от безпокойство за работниците,
отколкото
да наблюдават случващото се.
Понеже просто не били виждали
подобен тип постройки.
Тогава за първи път от дните
на Древния Рим се използват колони
като истинска носеща конструкция.
От неспокойния ум на Брунелески
изскача идеята
за класическата изчистеност.
Тя ще подпали архитектурна
революция в цяла Европа.
Нововъведенията и амбицията
вървят ръка за ръка,
а за Медичите
това било само началото.
Брунелески станал архитект на дома им.
Те били много близки.
Имало явно съответствие
между желанията на Козимо
и способностите на Брунелески,
като става въпрос за пресъздаване
на класическите градове като Рим.
Семейство Медичи прави неща,
които всяка управляваща фамилия върши.
Първо се опитвате да се сдобиете
с власт посредством сделки,
а след това се опитвате да наложите
образа си на останалия свят
чрез изкуството, литературата
и привличайки хората.
Покровителствате всичко, от което
после можете да се възползвате.
С подкрепата на Медичите
Брунелески се обръща
към проблема с купола,
най-голямото
предизвикателство във Флоренция.
Брунелески се захваща за работа.
Козимо го подкрепя публично.
Църковните власти са отчаяни
и предлагат огромно възнаграждение
за решаването на проблема.
Моделът на Брунелески показва
най-големия висящ купол
в християнския свят.
Но той се боял
идеите му да не бъдат откраднати.
Записвал изчисленията си кодирано
и отказал да обясни
подробности от плана си.
Църковните настоятели
изискали някакво доказателство
преди да го обявят за победител.
Брунелески ги накарал
да закрепят едно яйце право.
Когато никой не успял, Брунелески
счупил долната част на яйцето
и то останало право.
Всички възразяват, че това е очевидно,
а Брунелески отвръща, че е така
и че същото биха казали и за купола,
ако им покаже плановете си.
Властите се доверяват
на упорития архитект.
Комисията се съгласява с него.
Но това, с което се заема
Брунелески е невиждано досега
и пълно с опасности.
Той ще трябва да пренапише
законите на западната архитектура
без никаква гаранция за успех.
За вдъхновение Брунелески се обръща
към най-великата цивилизация
на древния свят.
И в търсенето на Брунелески
се включва и Козимо, папският банкер,
нетърпелив да види всичко сам.
В Древния Рим са били построени
архитектурни чудеса.
Сгради като Пантеона,
домът на боговете,
най-големият
свободно стоящ купол в света.
Една от най-удивителните сгради
в Древния Рим
определено е бил Пантеонът.
Това е една
от най-удивителните сгради
в съзнанието на западния свят
за много дълъг период от време.
Тя наистина заслужава
да бъде изучена,
не само за да се наподоби
технологията на строителството,
но също така и въздействието й.
Брунелески съзира ценни указания
в конструкцията на Пантеона.
Той желае да разкрие
не само пропорциите му,
но също и най дребните детайли,
които го изграждат.
Това, което особено
изумява тогавашните хора
е големината на купола и фактът,
че е един от малкото куполи,
оцелели от древни времена.
Архитектите на Древния Рим
са изградили дървено скеле
около целия Пантеон
и са излели
бетонния му купол на върха му.
Но в цяла Тоскана
няма толкова дървен материал,
че да се изгради скеле
във флорентинската катедрала.
Куполът на Брунелески трябва да се
поддържа сам по време на строежа.
Дори рецептата за бетона е изчезнала
след падането на Рим.
Но след напрегнато изучаване,
Пантеонът предава
тайните си на Брунелески.
Той е вдъхновен от
остроумния двоен купол.
Брунелески използва идеята
за носещия пръстен, взета от Пантеона,
разполагайки вътрешен купол
във външния осмоъгълник
на катедралата.
Пръстените от пясъчник
ще поддържат конструкцията като буре.
Това е постижение
на инженерната мисъл.
На практика, обаче, Брунелески
навлиза в неизследвана територия.
Когато Козимо се връща във Флоренция,
работата над купола започва.
Удари на чукове,
мъже, призовавани на работа,
от камбаните, събуждащи ги сутрин.
Сцена на хаотична дейност,
нещо като Ню Йорк от 20-те години,
когато се издигат
първите небостъргачи.
Брунелески пристига бодър на
строителната площадка със своите идеи.
Работниците обядват на купола,
тъй като той не иска
да слизат до долу, за да се хранят,
тъй като ще се изтощят
докато изкачат
обратно 354-те стъпала.
Но той им сервира и вино,
тъй като тази напитка
във Флоренция
е по-безопасна от водата.
Само трябва да разредите виното.
Добавя се една трета вода
и тази напитка е била давана
на бременните жени по онова време.
Но щом куполът на Брунелески
започва да се издига,
здравето на бащата на Козимо
започва да се влошава.
Джовани де Медичи
познава опасностите,
които дебнат из улиците на Флоренция.
Макар и богат, той се старае
да запази скромната си визия.
Човек, който язди муле,
не си проси да бъде нападнат.
Джовани предупреждава сина си.
Внимавай със Синьорията.
Изчакай да те повикат.
Прави, каквото ти кажат
и не показвай високомерие.
Стой далеч от общественото внимание.
През 1429 г. Джовани де Медичи умира.
Флоренция оплаква
скромния си покровител,
но Козимо де Медичи
е изгубил своя водач и учител.
Местният обичай повелява
тялото на Джовани да бъде пренесено
през стените на дома му.
След това
стената се зазижда зад него.
Джовани е положен
да почива в църквата Сан Лоренцо,
възстановена от Брунелески
по класически образци.
Сега това е великолепният храм
на семейство Медичи.
Смъртта на Джовани хвърля сянка
върху бъдещето на семейството.
Сега Козимо
трябва да поеме ролята на баща си.
Но как да спази завета на баща си
и същевременно да стои далеч
от общественото внимание?
Съперниците на Козимо,
семейство Албизи,
управляват Флоренция от поколения.
Те бдят за всяко посегателство
над властта им.
Ако Медичите и техните привърженици
придобиели повече власт,
тази на Албизи и на привържениците им
щяла да намалее.
Не можело да спечелят и двете страни.
Едните трябвало да се оттеглят.
Битката между съперничещите си
фамилии би застрашила
не само бъдещето на Медичите,
но заплашвала да върне Флоренция
обратно в света на Средновековието.
Междувременно Брунелески
също се опитвал да избяга
от ограниченията на епохата си.
Брунелески бил не само архитект,
но и инженер.
Трябвало е да се справи с огромни
проблеми докато строи купола.
Сред основните проблеми
бил как да вдигне
каменните греди, тежащи по 770 кг
на височина 75 метра.
Решението му е невиждано
до момента в инженерната история.
Воловете са изключително
силни и издържливи,
но не можеш
да ги накараш да вървят назад.
Брунелески измисля
реверсивната зъбна предавка
и така издига товара
на няколко десетки метра във въздуха,
сменя колелото
и връща куката обратно долу,
така че воловете да вървят винаги
обратно на часовниковата стрелка
или по нея,
в зависимост от желанието му.
Но все още няма гаранция,
че сложната конструкция
на Брунелески ще устои.
Флоренция е неспокойна,
а най-загрижен е Козимо.
На всички е известно,
че той покровителства Брунелески.
Нищо не би зарадвало
враговете на Козимо повече
от провала на Брунелески.
С нарастването на богатството
и могъществото на Козимо,
расте и недоволството
на управляващата фамилия Албизи.
Те губят контрола
върху управлението на Флоренция.
Предусещайки опасността,
Козимо прехвърля
огромни суми пари извън града,
за да осигури
безопасността на семейството си.
Флоренция винаги се е крепяла
на големи и могъщи фамилии.
Те са управлявали града
и за тях, както и за рода Албизи
внезапната поява
на Медичите на пътя им
е катастрофално,
така че това е решаващият момент,
в който борбата
става наистина мръсна.
В момент на тежки
политически боричкания,
в какъвто е Флоренция
през 1420 до 1430 г,
не съществуват никакви скрупули.
Подкупваш, убиваш, заплашваш,
за да си спечелиш приятели
и влияние над хората.
На седми септември 1433 г,
Козимо е призован
в двореца на Синьорията.
Албизи го очакват.
Те са замислили заговор
как да унищожат парвенютата Медичи.
Когато пристигнах в двореца,
открих, че голяма част от съветниците
вече заседават.
След известно време
ми бе наредено от Синьорията
да се кача горе.
Сега Козимо е в смъртна опасност.
Дори довереният съветник
на семейството е подложен на мъчения,
за да разкрие
доказателства срещу Медичите.
Козимо е в ръцете на враговете си.
Бях отведен от началника на охраната
в килията, известна като "бардерия".
Затворен е в стаята
на самия връх на кулата
на двореца на Синьорията.
Той се опасява,
че ще бъде хвърлен долу.
Това е първият ме страх,
че просто ще го бутнат през прозореца,
нещо случващо се
доста често по онова време.
Цялото му семейство е ужасено,
че няма да го видят повече.
Но в републиката, дори Албизи не могат
да се разпореждат със съдбата
на гражданите на Флоренция.
Те трябва да получат
съгласието на народа.
За решаването на бъдещето
на Козимо се свиква референдум.
Албизи наемат войници,
които да охраняват площада.
Приятелите на Козимо не са допуснати.
Козимо е обвинен в измяна
към града и населението му.
Провежда се гласуване.
Козимо е признат за виновен.
Грози го екзекуция.
Но Козимо има приятели
дори в лагера на противника.
От килията си той води
тайни преговори за живота си.
Парите заговарят
и Козимо е пуснат.
Вероятно причината
животът му да бъде пощаден
е, че както казва
в собствените си мемоари,
той плаща на тъмничарите си
солиден подкуп, за да го пуснат.
Не бяха много алчни.
Можеха да получат дори
10 000 флорина за живота ми.
Козимо оцелява, но той
и семейството му са прокудени,
а Флоренция пада в ръцете на Албизи.
Нито един приятел на Козимо
не е в безопасност.
Самият Брунелески
е хвърлен в тъмницата,
и работата му по купола е изоставена.
Но животът във Флоренция
без Козимо не е лесен.
Банка Медичи финансира
по-голямата част
от търговията на града.
Деловата активност
във Флоренция замира.
Поддръжниците на Козимо
го умоляват да се върне
и да завземе града със сила,
но Козимо помни бащиния съвет.
Чакай да бъдеш повикан.
Козимо чака.
Той знае, че без пари
Албизи скоро ще омръзнат
на народа на Флоренция.
И има право.
За по-малко от година
Албизи губят контрола над града
и се обръщат против народа си.
Те нападат двореца на Синьорията,
но са задържани
от началника на градската охрана,
верен приятел на Медичите.
Но Козимо има
и още по-влиятелни приятели.
Агенти на папата
нахлуват във Флоренция.
Този път Албизи
са отишли твърде далеч.
Изгнаничеството на Козимо приключва.
По залез ни поканиха да дойдем
и ние потеглихме с голяма свита.
Народът изпълни площада,
а в двореца имаше много
въоръжени хора за охрана.
Когато управлението на Флоренция
е предложено на Козимо,
той скромно го приема.
Отмъщението над Албизи
е избирателно, но сурово.
Козимо предпочита
ясните и прости жестове.
Загубата на доброто име
е знак за публично унижение,
за публична заплаха
към всички претенденти.
Медичите се завръщат на бял кон.
Един приятел на Козимо
описва новопридобитата му власт.
Политическите въпроси
се уреждат в дома му.
Той избира хората за всички постове.
Той решава дали да бъде мир
или война и стои над закона.
Той е крал във всичко,
освен по титла.
Парите започват
да текат обратно към Флоренция.
Брунелески връща работниците си
обратно на купола.
А банка Медичи
продължава да се разраства.
Благодарение на Козимо
банката се разширява върху тази
наистина могъща и солидна основа.
но парите са вложени из цял свят
и банката има клонове
от Барселона до Брюж и Кайро.
От името на църквата
банка Медичи събира пари
от всяка енория в Европа.
Никой не е освободен
от това задължение
и агентите на Козимо заплашват
с отлъчване от църквата
тези, които се бавят с плащанията.
Самият папа отваря огромна
кредитна линия при Медичите,
достатъчна да се купят десет палата.
Банка Медичи е най-печелившото
предприятие в Европа.
Но богатството никога
не е било самоцел за Козимо.
Той започва да назначава
най-изящните творци на епохата си.
Козимо създава стратегия
при харченето на парите си
по такъв начин,
че богатството
да се превърне в престиж и власт.
Козимо де Медичи се превръща
в най-популярния меценат
във Флоренция.
Козимо похарчва 600 000 златни
флорина за благотворителност,
което е шест пъти повече от общите
приходи на държавата за една година.
Меценатството
е чудесно за изкуството,
но е напълно ирационално
от икономическа гледна точка.
Меценатството
е политическа стратегия.
Това, според мен, е един от ключовите
моменти в разбирането на Ренесанса.
Голямата политическа конкуренция,
изразена чрез меценатството
в град с подобен потенциал
за изкуство,
поражда пазар за изкуството,
който няма аналог никъде другаде
в Италия по онова време.
Разбираемо е защо
творците са имали нужда от меценат.
По времето на Ренесанса няма
обществен пазар за изкуството
както в наши дни.
Не създаваш изкуство,
което да изложиш на витрината
и да очакваш някой да го купи.
Създаваш изкуство,
когато някой ти го поръча
и ти го заплати предварително.
Но понякога, както разбира Козимо,
заплащането не гарантира резултатите.
Той има сериозни проблеми
със своенравния монах
и художник Филипо Липи.
Липи е изпратен в манастир,
тъй като е сирак,
а не защото е имал желание да отиде
и наистина е непригоден
за подобен начин на живот.
Той непрекъснато бяга,
ходи по жени и други подобни.
Едно от нещата, които Козимо разбира,
е че хората работят по-добре,
когато са щастливи.
Така че вместо да ги ругаеш
и да се държиш
високомерно и настойчиво,
да спазваш стриктно параграфа
на всеки незначителен договор,
може да получиш по-добра
и качествена работа,
ако се отнасяш с тях
като с човешки създания,
които имат своите нужди
и свой собствен живот.
Козимо не им се меси.
"Ако си гледаш работата
и правиш каквото ти е заръчано,
можеш да правиш каквото желаеш
в свободното си време."
Козимо проявява търпимост
към своенравните творци,
заради техния талант,
а техният талант
вече е получил широко признание.
Трябва да е било трудно
да си творец в онези години,
тъй като си бил подложен
на голямо напрежение.
70% от ренесансовите творци
са творили
във Флоренция по онова време.
Въпреки многото меценати
и многото пари,
не всички проекти
се приемат с еднаква тежест
и признание за твореца,
който трябва сам
да се популяризира и да постигне
определени стандарти
за достоверност и реноме,
за да може да бъде нает
за най-добрите проекти.
Човекът, работил върху
най-добрия проект във Флоренция,
е Филипо Брунелески.
Той продължава да руши границите
на традиционните разбирания.
Вижда света по начин,
по който не го вижда никой друг човек.
През 1434 г Брунелески
открива нова техника,
която коренно
ще промени западното изкуство.
Той въвежда перспективата.
Брунелески развива
линейната перспектива,
която позволява
в картините да се създаде
убедителна илюзия
за триизмерно пространство,
докато готическото изкуство е плоско.
Тя представя обектите в три измерения,
заоблени, пространствени форми,
копиращи вида на реалния свят.
Перспективата променя коренно всичко.
Тя променя изкуството,
но разбира се променя
и начина ни на възприятие.
Тя създава съвременния ни поглед.
Но това започва през 15-ти век.
И в по-голямата си степен започва
при Козимо с Брунелески.
Козимо разширява кръга на
нетрадиционно мислещите си приятели.
Сред любимците му
е прочутият скулптор, Донатело.
Козимо е привързан към Донатело.
Те наистина са много близки приятели.
Той го включва в много проекти,
но не е само това;
става въпрос
за наистина лични отношения.
Но талантът на Донатело си има цена -
неговият избухлив нрав.
Известно е,
че е унищожил своя творба,
вместо да я продаде на клиент,
който не я оценява.
Има случаи,
когато хората
са се присмивали на Донатело
и са отправяли
подигравателни забележки.
Козимо си е правел труда да покаже,
че още е приятел на Донатело
и че не го вълнуват
подобни дребни, лични проблеми.
И че това е честна, почтена
и талантлива личност,
която заслужава най-голямо уважение.
Козимо е един от малцината
доверени приятели на Донатело.
И Козимо му поръчва наистина
необичайно произведение на изкуството.
Давид на Донатело
е една от най-революционните
творби на 15-ти век,
тъй като за първи път
от времената на Древния Рим
някой се опитва да направи
самостоятелна бронзова скулптура
на гол мъж.
Шлемът на земята,
върху който е стъпил Давид
и в който е главата на Голиат,
като символ на победата,
има дълго перо,
закачено на него,
което достига до бедрото на Давид
и това може да се тълкува
като еротична ласка.
Подобно чувствено изкуство
не се нрави на мнозина във Флоренция.
Давид на Донатело е на границата,
тъй като Флоренция
повече от всеки друг ренесансов град
е свързвана със содомията
и хомосексуалността
и 14 000 души са осъдени
от флорентински
трибунал през 15-ти век
за извършване на содомия.
Така че той наистина
си играе с нещо много опасно.
Но е склонен
да поема по-големи рискове
от някои от съвременниците си.
Козимо дава простор на художници
и писатели да развиват нови идеи,
които излизат извън общоприетото
от католическата църква.
Това е мястото за изкуството.
Изкуството, скулптурата
и архитектурата изместват границите
на възможното.
Никой във Флоренция
не е поел по-голям риск от Брунелески.
Величественият му купол
се издига дори по-нависоко.
Но с всяка нова тухла,
наклонът на купола нараства.
Това е критична фаза
от проекта на Брунелески.
Един от основните проблеми,
с които се сблъсква Брунелески
при строежа на купола и особено
когато достига горната му част
е как да предотврати
падането на тухлите вътре.
Брунелески вмъква пояси
от вертикални тухли,
за да укрепи хоризонталната зидария,
разположена
на пет-шест реда между тях
и ги свързва с хоросан.
Зигзагообразната конструкция
не е изпробвана и проверена досега.
Най-малката грешка в изчисленията
би довела до катастрофален провал.
Това би било истинско нещастие,
но не толкова заради
незавършването
на архитектурния проект,
колкото заради провала да се създаде
най-величественият символ
на флорентинската гордост.
Всички изпитват недоверие,
от покровителите до работниците му.
Брунелески трябва
да докаже, че е бил прав.
Брунелески
е много работоспособен човек.
Той не само проверява голямо
количество от използваните тухли,
като връща партидите,
ако не му харесват,
но и сам участва в зидането.
Работниците му изобщо не са убедени,
че това е начинът
да изградят този вътрешен свод.
Затова той лично се качва горе
и показва на практика теорията си.
Геният на Брунелески надделява
над всички съмнения и опасности.
През 1436 г Брунелески, който запазва
увереността си през цялото време,
че може да построи купола
без помощта на скеле
или друга видима опора,
пише малка поема -
"Чудото, което се случи."
Това велико постижение
отразява издигането
на най-могъщата фамилия в града.
И сега се издига
величествено над Флоренция -
най-големият архитектурен подвиг
в западния свят.
Козимо се къпе в славата на купола
и кани лично папата
за освещаването му.
Ако Козимо можеше
да надникне в бъдещето,
щеше да види
цялата история на Ренесанса
по тавана на същия този купол.
Тежащ 37 000 тона и включващ
повече от четири милиона тухли,
куполът на Брунелески е доказателство,
че човек може да надвие
привидно невъзможното.
Един приятел на Козимо
описва въздействието му.
Докосва небесата
и хвърля сянката си над цяла Тоскана.
Козимо бърза
да превърне в капитал триумфа си.
Той планира зашеметяващ
международен спектакъл.
Църковен събор във Флоренция.
Това ще бъде световна витрина
за великолепния нов купол,
тържество на флорентинските
изкуство и култура,
които разцъфват
по времето на Козимо де Медичи.
Съборът събира
най-величествената смесица от умове,
творци, търговци и духовници,
виждани някога от света.
Новините за раждането на новия Рим
бързо се разпространяват
по бреговете на река Арно.
По улиците и по площадите
културите на Изтока и Запада се срещат
и всичко това се финансира
от Козимо де Медичи.
Най-интересното е,
че той плаща всички пътни разходи
на хората от екзотични дестинации
като Индия и Етиопия.
Проводени са пратеници, за да поканят
хората от тези далечни страни,
които буквално
са митични за флорентинците,
те са част от легенда.
Гостите на Козимо са изумени
от експлозията
на изкуството и културата
в сянката на купола на Брунелески.
Козимо е развълнуван.
Той изнася публични лекции за Платон.
Това е възможно най-доброто.
Което, разбира се, му дава
и огромен политически оттенък.
Това е кулминацията
на всичко, което е желал.
Сега Козимо е най-големият застъпник
за народа на Флоренция.
Той наистина е техен покровител,
техен кръстник във всеки смисъл.
Козимо наблюдава триумфа на града,
но в душата си
кръстникът на Флоренция
остава предпазлив човек.
Познавам настроенията на града ми.
Преди да изминат 50 години
ние ще бъдем забравени.
Но сградите ми ще останат.
През последните си години,
той кръщава
и после погребва и син, и внук.
При смъртта на Козимо през 1464 г,
Флоренция
го провъзгласява за "Патер патрие" -
баща на отечеството.
Но кой ще остане
наследник на Медичите?
Кой ще заеме мястото
на кръстника на Ренесанса?
Превод: Zaza 14
Translator's Heaven 2010©
http://subs.sab.bz
