
iw: 
בשנות ה-30 חלמו על שיש לבן
וזרמי אוויר בכרום.
קריסטל נצחי וארד ממורק
אך מטוסי הסילון
על הכריכות של גרנסבק
נפלו על לונדון באישון ליל.
בצרחות.
אקסטרה מד"ב
הקונטיניום של גרנסבק
הוא סיפורו הראשון והנהדר
של ויליאם גיבסון על ניכור.
נקרא על שם הוגו גרנסבק,
הבחור על שמו נקרא פרס הוגו,
ואיש שיקבל פרק משלו
יום אחד ללא ספק
הקונטיניום של גרנסבק
על צלם אותו שוכרים לצלם
את העתיקות המתפוררות
של "עולם המחר",
אדריכלות הארט-דקו משנות ה-30
שפעם הייתה נפוצה מאוד באמריקה.
כמו תחנות הדלק שנראות כמו עב"מ
שלפעמים עדיין אפשר למצוא
בכבישים נידחים
או בתי הקולנוע הישנים
עם כל הניאון
והגלילים המיותרים
ומגדלים עד הכוכבים.

English: 
The 30's dreamed white-marble 
and slipstream chrome,
immortal crystal 
and burnished bronze,
but the rockets on the covers 
of the Gernsback Continuum pulps
have fallen on London 
in the dead of night,
screaming.
[Opening Theme]
The Gernsback Continuum is William Gibson's 
first great story of alienation.
Named after Hugo Gernsback,
the fellow who the Hugo Awards 
are named after and
an individual who will certainly be 
getting his own episode someday,
The Gernsback Continuum is about a photographer who is hired to photograph the crumbling remains of
that 30's art-deco "World of the Future" architecture that was once so common in America.
You know, those UFO-like gas stations that you sometimes still find on empty stretches of highway,
or those
older movie theaters
which are neon and
extraneous flanges and
spires rising towards space.

English: 
But as he starts photographing these relics 
of a nearly forgotten past,
he starts to see these great
12 engine planes
and 20ty laned highways
elements of an America 
that never was.
He sees people with flying cars 
and food pills,
Shining cities
ten-thousand feet tall.
He sees the future
as we imagined it in the 30's,
the future Hugo Gernsback 
showed us
in amazing stories.
And visions of this unrealized future 
are driving him mad
or maybe he's already mad,
not even he knows.
And that's sort of the point.
Not that he's going mad, but that 
this future he is seeing is itself
inherently mad.
At least it is in the world 
we live in today.
There was this point in the 20's 
and the 30's when
that shining ray gun 
gothic future almost
seemed possible,
almost seemed like something 
that we as a species were just
on the cusp of grasping.

iw: 
בעודו מתחיל לצלם
את עתיקות העבר שכמעט נשכח
הוא מתחיל לראות מטוסים
עם שמונה מנועים
וכבישים מהירים של 12 נתיבים,
יסודות של אמריקה
שמעולם לא הייתה.
הוא רואה אנשים
עם מכוניות עפות וגלולות מזון,
ערים מבריקות
בגובה עשרת-אלפים קילומטר.
הוא רואה את העתיד
כפי שדמיינו אותו בשנות ה-30.
העתיד שהוגו גרנסבק
הראה לנו ב-"סיפורים מדהימים"
וחזיונות עתיד בלתי-ממומש זה
מטריפים אותו.
או שאולי הוא מטורף.
אפילו הוא לא יודע.
וזאת סוג של התכלית.
לא שהוא משתגע,
אלא העתיד שהוא רואה,
מטורף מתוקף היותו.
לפחות בעולם בו אנו חיים היום.
הייתה הנקודה הזו
בשנות ה-20 וה-30
כשהעתיד הגותי
הנוצץ כרובי לייזר
כמעט נראה אפשרי.
כמעט נראה כמו משהו
שאנו כזן על גבול ההחזקה.

English: 
But in the 80's with holes 
in the ozone layer,
smog covering L.A.,
a Cold War going on,
that ray gun future 
seemed ludicrous,
almost maddening 
in its absurdity.
As Gipson puts it:
"The future had come 
to America first
but had finally past it by."
And yet, that is where so much 
of science fiction still lives
stuck in that streamline 
modern future
The Gernsback Continuum
has always struck me 
as being about Gibson
seeing the sci fi world of 
of the late 70's and being driven mad
wondering if he was the only one who saw 
what he saw in the world around him,
thy only one demanding that Science Fiction leave 
those maddeningly fantastical shining cities
and come back home 
to real America
where things 
weren't so clean
or simple or pristine.
And here is where we get back to that radical alienation that we talked about before
Not only is the character 
in Gibson's story isolated,

iw: 
אך בשנות ה-80
עם חורים בשכבת האוזון,
ערפיח שכיסה את לוס אנג'לס,
מלחמה קרה שממשיכה,
העתיד עם רובי הלייזר
נראה מגוחך.
גובל בטירוף באבסורדיות שבו.
כדבריו של גיבסון:
"העתיד הגיע לאמריקה קודם.
"אך לבסוף חלף על ידה."
כאן רבות מהמדע הבדיוני
המשיך לחיות.
תקוע בעתיד מודרני אותו פישטו.
תמיד ראיתי
בקונטיניום של גרנסבק
כמבוסס על גיבסון.
לראות את עולם המד"ב
של ה-70 המאוחרות ולהשתגע.
תוהה אם הוא היחידי
שראה מה שראה בעולם סביבו.
היחידי שדורש
שמד"ב יעזוב את הערים
הפנטסטיות הנוצצות והמטריפות
ויחזור לאמריקה האמתית,
היכן שהדברים לא היו נקיים,
פשוטים או טהורים.
וכאן אנו חוזרים לניכור הקיצוני
שדיברנו עליו קודם.

iw: 
דמותו של גיבסון מהסיפור
לא רק מתבודדת בגפה
בוחר להתנתק
מחברה "מגניבה" אופנתית
אלא גם להתבודד ולהתנכר
מהעולם המוזר שהתחיל לראות.
אין מקום אליו ישתייכו בהווה,
אך גם אין מקום בשבילם
בעתיד האידיאלי-הסטרילי.
מה שמביא אותנו
לאחד הקונספטים
המעניינים ביותר של גיבסון.
אחד שמחלחל ומגדיר
רבות מעבודותיו המאוחרות.
הרעיון של "רוחות סמיוטיקה".
ננתח את האמירה הזו רגע.
סמיוטיקה במקרה זה,
היא חקר סמלים.
ספציפית,
איך סמלים מפורשים בתודעתינו.
לרוב מדברים על סמיוטיקה
בהקשר של שפה.
למשל,
כשאני אומר את המילה "עץ"
אם את חולק אותה שפה כמוני,
אתה תדמיין עץ בראשך.
אין שום דבר
בין המילה "עץ" והעצם עצמו.
"עץ" משתמע אחרת
בכל מני שפות שונות,

English: 
alone,
choosing to break off 
from fashionable hip society,
but they are also isolated 
and alienated
from the strange world 
that they are beginning to see,
there's no place for them 
to belong in the present, but
there's place for them in this
idealized sterile future either.
Which brings us to one of William Gibson's 
most interesting concepts,
one that permutates 
and defines a lot of his later work,
the idea of Semiotic Ghosts.
Let's just parse that phrase,
semiotics in this case
is the study of symbols
specifically how symbols impart meaning 
to our consciousness
often semiotics is talked about 
in the context of language.
For example,
when I say the word "TREE"
if you share my language
then you will picture 
a tree in your head.
Now the word 'tree'
really has absolutely nothing 
to do with the actual object itself,
after all plenty of other languages 
have completely different words for 'tree,'

English: 
and people who speak those languages have the same reaction to those completely different words.
There's nothing about the word 'tree'
that inherently makes it any better 
at describing trees than 'blurb,'
'fimble,' or literally any other sound 
that we can make up.
And yet that word tree
makes English speakers instantly think
of an actual tree.
How do we do that?
How do we take a symbol 
and make it mean more in our brain?
But the science of semiotics
goes beyond just spoken 
or written language,
semiotics incorporates anything 
that serves as a symbol to us.
And it is this that William is talking about 
when he refers to Semiotic Ghosts.
Semiotic ghosts
are symbols that linger 
in the collective subconscious
they are ideas 
that were diffused
through our society 
once upon a time
and now for most people serve as some small piece 
of how we understand the world.

iw: 
ואנשים שמדברים אותן
מגיבים אותו דבר למילים השונות.
אין דבר במילה "עץ"
שמיסודה טובה יותר
בלתאר עצים מאשר "בלורפ",
או "פימבל",
או כל צליל שנוכל להפיק.
המילה "עץ" גורמת לדוברי עברית
מיד לחשוב על עץ ממשי.
איך אנחנו עושים את זה?
איך אנחנו לוקחים סמל,
ומוסיפים לו עוד משמעות במוחנו?
המדע של סמיוטיקה הרבה מעבר
לשפות כתובות או מדוברות.
סמיוטיקה מאגד כל דבר
שמשרת כסמל עבורנו.
על זה ויליאם גיבסון מדבר
בהתייחסותו ל-"רוחות סמיוטיקה".
רוחות סמיוטיקה הן סמלים
שמשתהים בתת-מודע הקולקטיבי.
רעיונות שהחברה הטמיע בנו פעם,
והיום אנשים רבים מחברים אותם
כחלקים קטנים
כדי להבין את העולם.
רשת של תרבות-פופ,
אגדות אורבניות, אמונות דת

English: 
This is a web of pop culture, urban legends, 
religious beliefs, myths, and stories.
But in Gibson's view, sometimes, 
one of these symbols will come to the floor
we'll be collectively haunted 
by one of these semiotic ghosts ; )
to the point that it's no longer just
part of the background noise of how we understand the world but
something that has 
become real to us.
The Gernsback Continuum 
raises this question:
Why do so many alien abductees describe 
their captors as grey men with large heads?
They all appear to to have seen 
the same thing
because they are all drawing 
from that same cultural symbol for aliens
that has been piped into 
our mass unconscious.
And it's not that they are lying 
about what they think they saw,
to them the thing they witnessed 
was very real.
In a very sense
that shared cultural symbol 
is manifesting itself in our reality,
And our protagonist in The Gernsback Continuum
is encountering that same thing 
with the 1930's art-deco vision of the future.

iw: 
אגדות וסיפורים.
איך שגיבסון ראה את זה,
לפעמים אחד הסמלים
יבוא לידי ביטוי.
אחת מרוחות הסמיוטיקה
תרדוף אותו קולקטיבית,
עד איפה שזה מפסיק להיות הרעש
של איך שאנחנו מבינים את העולם
אלא משהו שהפך לאמיתי בשבילנו.
הקונטיניום של גרנסבק
מעלה את שאלה זו:
למה קורבני חטיפות חייזרים רבים
מתארים את השובים שלהם
כאנשים אפורים עם ראשים גדולים?
לכאורה כולם ראו אותו הדבר,
משום שכולם שואבים השראה
מאותו מקור סמלי לחייזרים
שהזרימו לתת-מודע ההמוני שלנו.
וזה לא שהם משקרים
לגבי מה שהם חושבים שהם ראו.
עבורם,
הדבר שהיו עדים לו היה ממשי.
במובן ממשי,
סמל תרבותי משותף זה
מתממש במציאות שלנו.
והגיבור שלנו
בקונטיניום של גרנסבק
פוגש בדיוק את אותו הדבר.
עם חיזיון העתיד ארט-דקו
של שנות ה-30.

English: 
This idea that through the meaning making process we collectively make symbols real
is essential for Gibson as he goes on 
to immagine Cyber Space
the idea that the virtual can be as real as reality 
is essential to his vision of the Internet.
And though we don't have troads 
and we don't fly through Cyberspace on the giant
virtual sharks he envisioned,
alas,
it turns out that Gibson was still right
Our virtual lives, to many of us, 
are as real as our real lives
and the online space is as real,
or at least certainly as present as
the world we walk around in.
On top of that, and just as important 
to Gibson's later work
we are forming 
new shared symbols constantly.
Pop stars,
celebrities,
art-- 
be it songs, or novels,
or
something we haven't even invented yet,
all of these things can serve 
as symbols for us
they can create meaning.

iw: 
רעיון זה,
שדרך תהליך יצירת המשמעות
אנו הופכים סמלים לממשיים
באופן קולקטיבי
חיוני לגיבסון
בעודו מדמיין את חלל-הסייבר.
הרעיון שהוירטואלי
יכול להיות אמיתי כמו המציאות
חיוני עבור חזיונו לאינטרנט.
ועל אף שאין לנו טרודים
ולא עפים בחלל-הסייבר
על כרישים וירטואלים ענקיים
כפי שחזה
ניחא,
מתברר שגיבסון עדיין צדק.
חיינו הוירטואליים
עבור רבים מאיתנו
אמיתיים כמו היום-יום.
ומרחב האינטרנט אמיתי,
או לפחות בעל נוכחות
ממש כמו העולם
בו אנחנו הולכים.
מעל לכל,
וחשוב לעבודתו המאוחרת
של גיבסון
אנחנו יוצרים
סמלים משותפים חדשים
כל הזמן.
כוכבי פופ, סלבריטאים, אומנות,
שירים, ספרים,
או משהו שטרם המצאנו
כל הדברים האלו
יכולים לשמש כסמלים עבורנו.
הם יכולים ליצור משמעות.

English: 
And any of them can slowly become 
a new semiotic ghost.
The protagonist in this book happens to get swept up 
in the semiotic ghost of Hugo Gernsback
at a time when most of the world 
had left those symbols behind.
But we are forming and forgetting 
new semiotic ghosts
all the time.
And that idea is gonna play a huge part 
in Gibson's Bridge trilogy.
But perhaps more than anything,
these semiotic ghosts
serve as an answer 
for Gibson,
these ghosts are something 
we reach out to
and cling to to create meaning
in a world where
meaning is increasingly obscured
by scale and technology.
These ghosts are almost 
a defense mechanism.
When we become so alienated
so left behind 
by the society we inhabit
We turn instead to these symbols 
and lach on
making  meaning from them.
In many ways you could say our subcultures and our
political identities today are grapes
at meaning.
That they are just some 
of our modern semiotic ghosts.

iw: 
וכל אחד מהם אט-אט
יכול להפוך לרוח סמיוטית חדשה.
הגיבור בספר הזה
במקרה נסחף ברוח סמיוטית
של הוגו גרנסבק
בתקופה בה
רוב העולם זנח את הסמלים האלו.
אנחנו יוצרים ושוכחים
רוחות סמיוטיקה חדשות כל הזמן.
ורעיון זה יגלם תפקיד ענק
בטרילוגיית הגשר של גיבסון.
אך אולי יותר מכל,
רוחות סמיוטיקה אלו
משמשות כתשובה לגיבסון.
אנחנו מושיטים את ידינו
לרוחות האלו ונאחזים בהן
כדי ליצור משמעות בעולם
בו משמעות נעלמת בהדרגה
בידי מידות וטכנולוגיה.
הרוחות כמעט מנגנון הגנה.
כשמתנכרים לנו כל כך
ומשאירים אותנו מאחור
בחברה בה אנחנו חיים,
אנחנו פונים לסמלים האלו
ונצמדים אליהם
ויוצרים מהם משמעות.
במובנים רבים אפשר להגיד
שתתי-התרבות שלנו
וזהויותינו הפוליטיות היום
הם היאחזות במשמעות,
שהם רק חלק מרוחות הסמיוטיקה
המודרניות שלנו.
זה לפחות הרעיון

English: 
At least that's the idea he's toying 
with in The Gernsback Continuum.
But that's not the only exploration 
of modern alienation that Gibson will present us.
He'll show us another take on isolation next time
as we talk about
The Belonging Kind.
[End Theme]

iw: 
שהוא משחק איתו
בקונטיניום של גרנסבק.
זה לא החקר היחידי
של ניכור מודרני
שגיבסון יציג לנו.
הוא יראה לנו ניסיון ניכור אחר
פעם הבאה
כשנדבר על "זן ההשתייכות".
תורגם ע"י
Dr_Ellert
