Juhani Kirpilä: Ohimennen
Lukija: Juha-Pekka Mikkola
Otteita Kauneus ja Terveys -lehdessä vuonna 1980 ilmestyneistä Juhani Kirpilän Ohimennen-pakinoista.
Tällä palstalla tapaatte monivuotisen pakinoitsijamme, tunnetun helsinkiläislääkärin, herkkusuun ja
maailmanmatkaajan, teräväkynäisen ja useinkin purevakielisen elämänilmiöiden tarkkailijan.
Huvinsa kullakin.
Alkukesän eräänä perjantaiaamuna tankkasin autoani.
Tuttu asemanhoitaja siinä bensiiniä loruutellessaan kysyi, että maallekos sitä taas?
Minä vastaamaan, että kyllä, muttei huvilalle suinkaan.
Tänään pitäisi kiertää viisi taidenäyttelyä, huomenna jatkaa Kuopion suunnassa toiset viisi
ja vielä sunnuntaina ennen kotiinpaluuta vilkaista ainakin neljä näyttelyä.
Tankki tuli täyteen.
Asemanhoitaja hetkutti letkua ja totesi ystävällisesti, mutta painokkaasti:
Huvinsa kullakin!
Taidekesän ehdoton kohokohta vietettiin kesäkuun viimeisenä viikonloppuna Kangasalla.
Siellä oli sikäläisen taidemaalarin Einar Ilmonin (1880-1946) 100-vuotisnäyttely.
Punkaharjun Retretti oli avattu vasta edellispäivänä siellä käydessämme
ja näyttely oli vielä pahasti kesken ripustuksen.
Sinänsähän Retretin koulurakennus on aivan erillään muusta Punkaharjusta,
mutta hyvin se nitoutuu muihin seudun nähtävyyksiin, varsinkin tänä kesänä,
kun sinne pääsee myös kultaisen höyryajan reittiä antiikkijunalla ja -laivalla.
Itse koulurakennus tarjoaa ilmavan, valoisan seinäpinnan erilaiselle taiteelle.
Pohjakerroksessa mainoksista suuresti supistuneen buffetin vastapäätä oli musta oviaukko.
Kuka pahaa aavistamatta - kylttejä ei näet vielä ollut - astui sisään, ilmeisesti pelästyi kunnolla.
Kynnyksen ylityksellä käynnistyi monenlainen kolina ja kilinä, erilaisia valoja syttyi ja sammui
ja vilkkui koko huoneen täydeltä.
Ilmeisesti uutta kineettiselektronista taidetta.
Kerrosta ylempänä oli yksi huoneellinen erään läänintaiteilijan muotosommitelmia.
Ne alkoivat poliisin liikennevalvonnassa (ainakin kieltolakiaikaan)
käyttämän piikkimaton näköisestä muodosta,
sitten piikit suurenivat pitkin luokkahuoneen lattiaa aivan tiheäksi metsäksi.
Seinillä sama teema toistui grafiikkana.
Aivan huoleti voi olla, ettei kukaan yksityinen osta edes osaa tästä muodon variaatioiden kokonaisuudesta,
ja toivottavasti julkistenkin tilojen ostolautakunta kävelee ohi.
Kovin vaikea oli tutulle taiteilijalle - joka vasta asetti piikkejään näytteille -
keksiä jotakin ystävällistä sanottavaa, siksi vieraalta sanoma vaikutti.
Lienenkö onnistunut, kun jotenkin yritin änkyttää:
Kyllä tämä on hyvin omaperäistä...
Yhteenvetona on siis pakko todeta, että kesänäyttelyillä keskimäärin
on varsin vähän taidenäyttelyiden kanssa tekemistä.
Useimmiten niiden painavin anti on sisäänpääsymaksu
ja ilmeisin tarkoitus norpata seutukunnalla liikkuvilta turisteilta muutama - eikä aivan muutamakaan -
markka pois.
Kunnanisät tietysti toivovat - vaikkeivät sitä näyttelyluettelon esipuheessa sanokaan -
että paikkaseudulle muutenkin jäisi turistien markkoja.
Aivan jokaista tyhjäksijäänyttä kivinavettaa ei edes kesäksi tarvitsisi täyttää ns. taiteella.
Eikä joka niemeen, notkoon, lahdelmaan tarvitse perustaa kesätaidenäyttelyä.
Pian näet voi löytyä pitäjä, joka erityisesti mainostaa itseään sillä,
ettei sen alueella ole yhtään kesätaidetapahtumaa.
Palokärki Kreikassa
Lentoyhtiöillä on kovin miellyttävä tapa uuden reitin avaamisen yhteydessä
kutsua muutamia ystäviään ja kirjoittajia avauslennolle.
Finnair aloitti huhtikuussa reitin Ateenaan ja Bagdadiin.
Ilmeisesti olen menneinä vuosina niin paljon kirjoittanut sekä em. yhtiöstä että Kreikasta,
että kunnia nyt lankesi osalleni.
Keväällä reitti tosin oli niin täynnä, että lentolippu voitiin kirjoittaa vasta syyskuuksi
(jolloin palatessani samalla satuin toistaiseksi viimeiseen Bagdadista palaavaan koneeseen).
Täynnä kone oli nytkin mennen tullen.
Hieman turhanaikaisen tuntuinen välilasku Itä-Berliinissä pidentää matka-aikaa ateenalaisille,
joista suurin osa on part charter- periaatteella suomalaisia turisteja.
Mutta saapahan välilaskun ansiosta mennen tullen nauttia kaksi ateriaa ja kahdet kärryt.
Catering oli pannut parastaan:
mennessä oli aivan turistiluokassakin mahtava annos hienoa savuporoa alkuruokana,
palatessa kreikkalaisten käsitys kylmäsavulohesta.
Ns. pitkässä ysissä on reilut toistasataa matkustajaa, mutta vain neljä lentoemoa,
joista yksi lisäksi on lähes koko ajan sidottu ensimmäiseen luokkaan.
Jäljelle jääneet kolme panivat vauhdikkaasti toimeksi ja oli ilo seurata heidän työskentelyään.
Takavuosina minulla on useinkin ollut happamia sanoja lausuttavana heidän suhtautumisestaan matkustajiin.
Parina viime vuotena tyyli on kuitenkin ratkaisevasti muuttunut.
Ja luulisin, että metsä vastaa niin kuin sinne huudetaan.
Joka koneeseenhan osuu väistämättä aina joku häirikkö, oli sitten reitti- tai charterkoneesta kysymys.
Mutta nyt on uskottu, että suurin osa matkustajista osaa käyttäytyä suurinpiirtein kunnolla.
Paluumatkan häirikön satuin näkemään Ateenan kentällä.
Hänen jättämisensä sinne oli aivan oikea ratkaisu.
Miten lienee selvinnyt - kahdessakin merkityksessä - myöhemmin kotiin,
ilmeisesti suuressa hajutiiviissä muovipakkauksessa...
Kärrytkin olivat muuten erinomaisesti varustettu,
palatessa vain auringon polttamaan ihoon mainiosti sopiva ryppyrasva Visible Difference, oli loppu.
Dry Martinia oli riittävästi, löytyi oliivejakin ja punaviini oli hyvää.
Mitä muuta tällainen nautiskelija vielä voisi kaivata,
kun vielä osaksi matkaa viereen jäi tyhjää tilaa.
Tiedän etten lainkaan kuulosta entisenlaiselta,
mutta olen viime aikoina - täysinmaksavanakin matkustajana -
aistinut matkustamon ilmapiirin muuttumisen myönteisemmäksi.
Ja kiitostahan mielellään jakaa aiheen ilmaantuessa!
Lukija / Narrator Juha-Pekka Mikkola
