Annak a jelenségnek, hogy élő és gondolkodó lények vagyunk, valamilyen formában része az is,
hogy egy egész univerzum van a bensőnkben, amihez hozzáférhetünk, egy galaxis méretű objektum rejlik bennünk
hegyekkel, folyókkal, dzsungelekkel, dinasztiákkal, romokkal, bolygókkal, műalkotásokkal, költészettel, tudománnyal,
varázslatokkal és több millió és millió és millió világgal.
Úgy tűnik, hogy mindnyájan ilyen egységek vagyunk.
Az örökkévalóság apró darabkái vagyunk a 3 dimenziós térbe zárva,
és valamilyen oknál fogva egy majomtestbe zárva mulasztjuk az időnket.
Azonban ha lehunyod a szemed, felfedezheted a születési jogod, azokat az egzisztenciális tényeket,
amelyekből előbukkant ez a sajátos létezés.
Ez egy nagy titok. Egy nagy titok és nagy megnyugvás.
Mert azt jelenti, hogy a misztérium nem halt meg Artúr bukásával vagy Atlantisz bukásával vagy bármi bukásával.
A misztérium még mindig él, ebben a pillanatban, itt és most.
Egyszerűen csak a bátorság nevű akadály túloldalán fekszik,
de nem is túl nagy ez az akadály, épp csak akkora, hogy kívül tartsa az őszintétleneket és a félrevezetetteket.
Azonban azok, akikben feltámad rá az igény a XX. század történelmi káosza közepette,
archaikus úttörők lesznek, az első emberek, akik a farok végéig követik a saját farkába harapó kígyót
és bezárják a kört úgy, hogy mindnyájan rendelkezzünk
az archaikushoz visszanyúló kapcsolattal az életünkben.
Így sokkal több értelmet nyer a múlt minden történése,
és sokkal csábítóbbá teszi azt a helyet, amerre tartunk, ami véleményem szerint valóban csábító.
