Quentin Tarantino v TALK-SHOW 
Charlieho Rose
Jeho první pozvání
(14. října 1994)
rip/korekce: cybero75 pro titulky.com
Vítejte u dnešního pořadu, dnes strávíme
hodinku s Quentinem Tarantinem,
autorem jedné z nejsugestivnějších
filmových scén roku,
v níž gangster, kterého hraje John
Travolta, odváží manželku svého šéfa,
skoro mrtvou předávkováním,
do domu jednoho dealera uprostřed noci.
Potřebuje adrenalinovou injekci
přímo do srdce,
což ovšem ani Travolta,
ani ten dealer nikdy nedělali.
Chvíli se hádají o tom, kdo je
za to předávkování zodpovědný,
aby pak Travolta vrazil jehlu
přímo do hrudníku dívky v bezvědomí.
Pulp Fiction, které letos
vyhrálo Zlatou palmu v Cannes,
je druhým počinem Quentina Tarantina.
Sám sebe popisuje jako magora do filmů,
který strávil pět let prací
ve videopůjčovně.
Pulp Fiction uvidíte už v září
na Newyorském filmovém festivalu.
Hrají v něm John Travolta,
Samuel I. Jackson,
Uma Thurman, Bruce Willis
nebo Harvey Keitel.
Jsme rádi, že tu dnes máme
režiséra filmu, Quentina Tarantina.
Díky, že jste přišel.
-Já děkuju, vždycky jsem tu chtěl být.
-Chtěl jste pohladit ten stůl.
Přesně, šlo mi o tento stůl.
-Jasně, tenhle stůl.
Pokaždé, když o vás někdo mluví,
popisuje vás jako dítě, které se
v útlém věku zamilovalo do filmů.
-Povězte nám o tom.
-To je absolutní pravda.
Nicméně to není tak neobvyklé, jak se
všichni snaží naznačit, zvlášť novináři.
Vzpomeňte si sám, v dětství
každý na něčem ulítával.
Už na základce k něčemu tíhnete.
Někdo ke sportu, někdo k učení,
jiný třeba k autům nebo kreslení.
Vždycky najdete někoho v rohu
místnosti, jak si něco čmárá.
Pro mě to byly filmy.
Výjimkou bylo, že jsem měl
tzv. tunelové vidění.
Jakmile mě chytly filmy,
kašlal jsem na všechno ostatní.
Dost se to odrazilo v mém studiu.
Neměl jste příliš dobré známky, ale uměl
jste vyjmenovat všechny postavy a zápletky.
Přesně.
-Studoval jste filmy.
Neuměl jsem se příliš učit,
moc jsem si nepamatoval,
ale o filmech jsem věděl všechno.
Herce, režiséry, scenáristy... všechno.
Mám takovou schopnost do dneška.
Ve škole mě trochu brzdila,
resp. docela dost.
Když o něco nemám zájem, tak už 
ho v sobě ani nedokážu uměle vyvolat.
Prostě se k tomu nedokopu.
Ani trošičku to nedokážu.
Takže ve škole mě třeba
docela bavil dějepis.
Pro mě byl dějepis
jako sledování filmů,
měl jsem dokonce i náskok
před ostatními,
protože jsem viděl
spoustu historických filmů.
Pro mě to byly příběhy
a ty mě zajímaly.
A rád jsem četl, takže z dějepisu
a čtení jsem měl jedničky,
zatímco z ostatních předmětů
jsem propadal.
A věděl jste už tehdy,
že budete dělat tohle?
Miloval jste filmy, ale říkal jste si už
tehdy: "Budu režisér, scenárista...?"
Chtěl jste se dostat k filmu?
Je to sranda,
ale tyhle profese mě nenapadly.
Samozřejmě jsem věděl, že filmy někdo píše,
ale nevěděl jsem, že existuje režisér.
Rodiče mi říkali, že jednou budu
režisérem. Nevěděl jsem, o čem mluví.
Chtěl jsem být hercem. Když jste dítě,
chcete být jako ty postavy na obrazovce.
Celé dětství jsem prostě
chtěl být hercem.
Proč taky ne?
Moje matka by vám mohla vyprávět.
Vždycky, když jsem viděl nějaký dobrý film,
tak jsem si pak hrál s vojáčkama.
Měl jsem jich spoustu
a vždycky jsem si s nimi hrál na filmy.
Přehrával jsem ty scény z filmů,
co jsem právě viděl.
To byla moje verze,
každý Vojáček měl svou roli.
Takže už tenkrát jsem byl režisér.
Viděl jsem strašně filmů.
Nebyly to jen nějaké dětské filmy.
Matka mě brala do kina i na Divokou bandu
a podobný pecky, když jsem byl malej.
Chodila tam, protože jste tam chtěl vy?
Ale ne, tenkrát se hodně chodilo do kina.
Posadila mě tam, a byl ode mě pokoj.
-No, některý děti holt...
-A jak na to kouká dneska?
Dneska je hrozně šťastná,
že mě tam tehdy odkládala.
A já jsem pak ty scény
s vojáčky opakoval.
"chcípni, ty bídáku! Ty Zmetku!"
A pak vždycky: "Quentine, co to tam
nahoře děláš?" "Já nic mami."
"To všechno vojáčci."
Takhle jsem si hrál na filmy.
Jaká byla vaše první práce?
První práce? Popravdě na to, jak jsem byl
mladej, jsem měl celkem pikantní práci.
V šestnácti jsem chtěl praštit
se školou a věnovat se herectví.
Matka řekla: "Dobře, skončíš se školou,
ale musíš si sehnat práci."
Moje první práce trochu souvisela
s porno-průmyslem,
přičemž mě osobně pornofilmy
nezajímají vůbec. O tom žádná.
Šlo o to, že jsme dělali
pro distributora pornočasopisů.
Objížděli jsme vždycky v noci vitríny
s časopisy, vybírali z nich peníze
a doplňovali výtisky.
To byla moje úplně první práce.
Ta druhá byla uvaděč v pornokině.
Bylo mi šestnáct
a dělal jsem uvaděče v pornokině.
Ironií je, že když jsem byl malý,
nechtěl jsem být režisérem nebo hercem,
chtěl jsem být právě uvaděčem.
Jste celý den v kině,
koukáte na filmy zadara.
Tuhle práci jsem dostal, ale filmy,
co se tu promítaly, mě vážně nezajímaly.
Byla to hrozná nuda.
A co potom?
Pak následovala řada menších práciček.
Jedna byla prima prodej po telefonu, druhá
nějaká kravina. Takový rychlokvašky.
Až někdy ve 22 letech jsem
sehnal práci ve Video Archives.
-V té slavné videopůjčovně.
-Ano, přesně v té. Video Archives.
Sranda byla v tom, že dneska všichni
říkají: "To byla tvoje filmová škola."
-To říkají.
-Přesně to.
Spousta mladíků vás teď chce napodobit
a shání práci v půjčovnách.
Já nevím, jestli je to vážně
náhrada filmové školy.
Kamarád Roger Avary, producent,
taky režíroval Zabít Zoe,
to někde v rozhovoru použil
a všichni se toho chytli.
Myslím, že tomu sám nevěří
a já taky ne,
ale ta půjčovna byla spíš než filmová
škola takový můj "Hlas Ameriky".
Byl jsem mluvčím na svém území.
Velký recenzent, který lidem vybírá filmy,
říká jim, proč jsou dobré nebo špatné.
Každopádně tu práci
jsem nedostal proto,
abych nakoukal ty filmy, stal se
odborníkem a pak třeba nějaký natočil.
Vzali mě právě proto, že jsem
o těch filmech už něco věděl.
Díky vašemu samostudiu,
ne díky nějakým diplomům.
Ale v čem to podle vás vězí?
Já jsem novinář a lidé se mě často ptají,
jestli mají studovat žurnalistiku.
Co byste poradil lidem,
co chtějí studovat film na UCLA nebo
Newyorské filmové škole, ale pak vidí vás.
Nemáte ty školy, jste,
jak oni sami říkají, samouk.
Ta chut' studovat filmy ve vás vzklíčila
v dětství, zamiloval jste se do filmů.
-To je vůbec to nejdůležitější.
-Milovat to? -Musíte to milovat.
Takže nevíte,
co byste bez filmování dělal?
Nikdy jsem to neřešil,
neměl jsem záložní řešení,
protože jsem se k němu nechtěl uchýlit.
Chtěl jsem točit za každou cenu.
To mi připomíná... Něco teď řeknu,
a pak se vrátím k té otázce.
Existuje něco, na co jsem pyšný víc
než na všechno ostatní.
Lidé často říkají: "Tys měl štěstí,
stal ses hvězdou doslova přes noc."
Možná to tak vypadá,
ale předcházelo tomu
8 let dřiny a nezdarů.
-Co se tenkrát dělo? -V podstatě jsem
se snažil... -Zkuste dát nějaký příklad.
V podstatě jsem zkoušel natočit film.
Někdy ve 22, 23 letech jsem si řekl,
že natočím film.
Dokonce jsem se sešel
s několika režiséry,
pod rouškou toho,
že o nich budu psát knížku.
Každý prozradil, že svůj první film
točil někdy kolem třicítky.
Říkal jsem si, že jestli chci být lepší,
musím to stihnout do 26 let.
To byl můj cíl: 26 let!
Napadl mě tehdy nápad na krátký film,
točil jsem to na Super 8.
Kdyby mi někdo tehdy půjčil
šestnáctku, točil bych na ni.
A po pár odtočených
víkendech jsem si řekl,
že je to docela levný,
tak proč bych nenatočil celovečerák.
To bylo poté,
co natočil celovečerák Jarmusch,
a předtím, než ho natočil Spike Lee.
Začal jsem tedy točit a chtěl jsem to
zvládnout stejně dobře jako ti dva.
Chtěl jsem si na to vyhradit tři roky.
To byl můj první celovečerák
a financoval jsem ho z práce v půjčovně.
Ušetřil jsem 200 $ a všechno jsem
vrazil do víkendového natáčení.
Když došly peníze, znovu jsem šetřil.
Dávali jsme to dohromady po kouskách.
Využívali jsme toho, že když si
půjčíte filmařské vybavení v pátek,
nechají vám ho přes víkend
za jednodenní cenu.
Takže přes víkend točíte, co to jde.
Do zemdlení, abyste to zvládnuli,
než to budete muset vrátit.
Měl jsem tak málo peněz,
že jsem tehdy ani nemohl vyvolat
ty záběry, to byla drahá záležitost.
Až někdy po třech letech jsem ten
materiál vyvolal a podíval se na něj.
A co myslíte? Nebylo to takové,
jak jsem si to představoval.
V čem to bylo jiné?
Vypadalo to amatérsky.
A ne v tom dobrém slova smyslu.
-Nebylo to dobré?
-Vůbec.
-Takže... Nikdo neříkal, že je to
roztomilé? -Ne, nic takového.
K něčemu to ale dobré bylo.
Bylo poznat, že jsem to dělal já.
Lidi poznali, že jsem to točil,
že je v tom můj styl.
Jenže tohle byla věc,
která mě měla proslavit,
dělal jsem na tom tři roky.
Došlo mi to až po prvních
rozhovorech s novináři.
Tohle byla moje filmová škola.
A zřejmě ta nejlepší,
kterou si člověk může dopřát.
Místo chození do školy, kde by mi za
těžký peníze půjčovali zastaralé vybavení,
jsem si po svém natočil celovečerák.
Sice se to nepovedlo
a nedokončil jsem to,
ale když jsem se díval na ten materiál,
tak všechny ty záběry z prvního roku,
to byla hlavně příběhová část,
byly hrůza.
Ovšem záběry, co jsem dělal v posledních
měsících, už nebyly tak špatné.
Chápu. A v čem byl ten rozdíl,
co jste se naučil?
Jak jste se poučil
z té příběhové Části?
Na Pulp Fiction je třeba nejlepší to,
že nejde jenom o ten děj.
Pokud jde o mě, jednou z mých
předností je způsob vyprávění.
-Hodně mě baví vyprávět příběhy.
-Protože jste spisovatel?
Spíš posluchač/divák. Jsem rád,
když mi někdo něco vypráví
a já si to můžu hezky prožít srdcem.
Dost se u vás vypráví, krom těch
provařených historek s videopůjčovnou,
o dětství s matkou a láskou k filmům,
že jste hodně sečtělý
a hlavně, později se k tomu dostaneme,
že jste přejal z knížek...
-techniky do filmu.
-To souhlasím.
To je pravda, o tom to je.
Většina dnešních filmů, o tom byla
americká kinematografie, resp. Hollywood.
V Hollywoodu uměli líp než všichni
ostatní vyprávět dobré příběhy.
Evropa měla filmy založené
na postavách nebo atmosféře,
my jsme měli základ v příběhu. Dneska
se to ale změnilo, už je to jiné.
-Už nevyprávíme příběhy?
-Ne, ted' je to spíš o řetězech událostí.
Ale nepomlouvám dnešní Hollywood,
pořád v něm vzniká spousta dobrých filmů,
takže ten systém má právo na existenci.
Říkám to ale, jak to je, bez pardónu.
U většiny dnešních filmů ale víte, co se
bude dít, už po nějakých 10-20 minutách.
To není příběh,
ten se musí postupně odvíjet.
Nemluvím o nějakých překvapivých pointách,
jde o postupné odhalování.
Vy ale nevěříte v Iinearitu vyprávění.
Nejde o to, že nevěřím,
to je film od filmu.
Já nevedu křižáckou výpravu
proti lineárnímu vyprávění.
Říkám jen, že to jde i jinak.
Faktem je, že v mých filmech
se skáče v čase sem a tam.
-Dopředu i dozadu.
-Jo, dopředu i dozadu.
Ale kdybych Pulp Fiction
napsal jako román
a dostal se do tohohle pořadu,
nikdy byste se na tohle neptal.
-Na tu nelinearitu? -Neřešil byste to,
protože tohle se v knížkách prostě dělá.
Spisovatelé mají vždycky naprostou
svobodu v tom, jak vyprávět svůj příběh.
A já se snažím o totéž.
Je fakt, že zhruba tři čtvrtiny příběhu,
u knížek i filmů,
fungují lépe, když jsou odvyprávěny
chronologicky, postupně gradují.
Jenže ta poslední čtvrtina v tomhle
systému tak dobře nefunguje.
A to je případ Gaunerů i Pulp Fiction,
ty filmy jsou mnohem silnější,
když jsou odvyprávěny "na přeskáčku".
Je to taky proto, že tenhle
styl drží diváky v pozoru?
Vím, že jste někde mluvil
o využití násilí ve filmu.
Říkal jste,
že chcete diváka udržet v pozoru.
No, rozhodně.
To chce samozřejmě každý filmař, ale vy
říkáte, že za to může ten způsob vyprávění.
Rozhodně, ale... já jako divák vím,
že ve chvíli, kdy jsem zmatený,
už mě film tak nezajímá.
-Zmatený?
-Jako když koukám na film,
něco se stane,
film začne postrádat smysl
a já se v něm ztratím.
Myslím, že publikum je spojeno
s filmem pupeční šňůrou.
Ale když jste zmatení,
jako byji někdo odstřihl.
-Ztratíte se.
Přesně.
A většinou bych odstřižen být neměl.
Je to chyba filmaře.
Na druhou stranu, není
problém být zmatený na chvilku,
když víte, že jste v dobrých rukou.
A já si nemyslím, že můj film,
klidně s tím můžete nesouhlasit,
-i když Pulp Fiction přeskakuje v prostoru
i čase... -Vypráví různé příběhy.
Události tvoří kruh, ale nemyslím si,
že by jeho sledování bylo nějak náročné.
Samozřejmě musíte dávat pozor,
o to publikum žádám.
Nemůžete si to pustit
a Iuštit při tom křížovku.
Prostě se vykašlete na ostatní věci
a koukejte na film.
-Chce to věnovat tomu ty dvě hodinky
a... deset minut. -Přesně.
A když tohle uděláte, je to v pohodě.
Není problém sledovat děj.
Povězte nám teď o výhodách toho,
že si sám píšete scénáře,
a jaké to je psát pro ostatní.
A jaké to je, točit si vlastní scénář,
v čem je to výhodné.
Víte, lidé se mě často ptají
na moje psaní.
A já nejsem falešné skromný,
jsem se sebou spokojený.
Myslím, že mi to celkem jde.
Jde o to, že jsem se nikdy
nepovažoval za spisovatele.
Jsem prostě filmař, který si sám
pro sebe píše náměty.
Kdybych o sobě uvažoval jako o spisovateli,
nepsal bych scénáře, psal bych romány.
Popravdě, v jeden moment,
kdy to s filmem vypadalo bledě,
jsem si říkal,
že bych se na to měl vykašlat
a stát se spisovatelem, protože
k tomu potřebuju jen papír a inkoust.
A kdyby se tak stalo, o čem byste psal?
To je fakt oříšek,
na tuhle otázku neznám odpověď.
Jeden čas jsem se snažil knížku napsat.
Četl jsem tehdy knížku
Larryho McMurtryho
"Ze všech mých přátel budou podivíni",
jedna z mých oblíbených knížek,
a donutilo mě to přemýšlet
o vlastní knížce,
sepsané podle zkušeností
z práce ve videopůjčovně.
To bylo v době, kdy se nic nedělo.
Začal jsem psát
a napsal jsem asi dvě kapitoly,
které jsem pak půl roku
pořád přepisoval.
Bylo to pro mě nové
a bavilo mě to.
Nakonec mi došlo,
že jsem filmař.
Pokud někdy budu mít nápad, který půjde
zpracovat jen knižně, půjdu do toho
a zřejmě by mi to i vydali.
Jenže zatím nechci, chci točit filmy.
Ale zpátky k té otázce. Režírování mých
námětů, nebo když někdo točí můj scénář.
Pokud jde o režírování
vlastního scénáře,
většinou jsem se svojí prací spokojený,
takže je to dost osobní.
O těch námětech přemýšlím klidně 6-7 let,
napadají mě nové věci,
ale když k tomu sednu, vždycky se v tom
odrazí momentální duševní rozpoložení.
To je nutnost,
jinak nemá smysl to dělat.
Taková analogie, kterou používám.
Nikdy jsem neměl žádné školy psaní,
nechodil na semináře, nečetl jsem příručky.
Všechno, co jsem se naučil za 6 let
jako herec, jsem pak využil při psaní.
A co jste se naučil?
Řeknu vám tu hereckou analogii.
Pokud hraju na divadle
třeba Teletubbies,
prostě něco takhle šíleného,
a cestou do divadla srazím psa.
Samozřejmě nespácháte sebevraždu,
protože jste zabili psa,
ale nějak to na vás zapůsobí.
Na mě určitě.
A když pak jdu na scénu, je jasné,
že se to odrazí v mém výkonu.
Mám to v sobě a bude to
ve mně i na té scéně.
-Protože je to vaše vnitřní
rozpoložení? -Přesně tak!
Samozřejmě uprostřed Teletubbies
nezačnete vyprávět, že jste zabili psa,
ale pokud ty emoce, co jsou ve vás,
nějak nevyužijete,
klidně může místo
vás hrát nějaký robot.
O tom je dobré herectví,
nemůžete v sobě nic dusit.
A s mým psaním je to stejné.
Kdybych psal Děla z Navarone
a během psaní se rozešel
se svojí přítelkyní,
kterou bych šíleně miloval, a moje srdce
by tak bylo roztříštěné na kusy,
určitě se to projeví v příběhu.
Pořád je to o partě vojáků,
co jdou zlikvidovat nějaké kanóny,
ale ta moje bolest si najde cestu
do toho děje, jinak to nemá smysl.
Takže říkáte, že jako scenárista
musíte vložit svoje emoce do postav
-a musíte vědět, jak na to.
-Ano, o tom je moje psaní.
Lidé říkají: "Proč ve svých
filmech vykrádáš jiné filmy?"
Nechápou to. Pro mě je to ale práce
s žánrem, o tom není pochyb.
A ten žánr respektují.
A jak byste ho popsal?
Jsou to vlastně kriminálky,
přičemž třeba u Gaunerů
je to podžánr, zlodějský film.
Parta maníků něco krade,
takových filmů jsme viděli tuny.
Jde o to, že ten žánr ctím,
ale taky z něj utíkám.
Moje filmy jsou o skutečných lidech.
Ne, že bych byl padouch,
ale některým kamarádům
se pak musíte vyhýbat,
-a když potkáte bývalou přítelkyni...
-To jsou pak rozhovory.
Občas se člověk musí trochu stydět,
když ten film vidí právě ta osoba,
která byla inspirací.
To je riziko tohohle přístupu.
-Ale všechno to tedy není autentické.
-To bych nechtěl řešit.
-Takže se do toho nepouštíte, pokud to
nemůžete prozradit všechno? -Přesně tak.
Musíte mít v hlavě ten hlásek,
co na vás řve:
"Říkej pravdu, pravdu!"
-"Odhal to jenom. .
-A pravdu zastupují vaše životní zážitky?
Přesně,
za to jediné se můžete postavit.
A proč točíte kriminálky?
Protože jsem měl pro ně
vždycky slabost.
-Chápu, 30. a 40. léta, chandlerovky.
-Ano, ale i 70. léta, většina detektivek.
-A Elmore Leonard.
-Toho zbožňuj...
Pravdivá romance je podle mě Elmoreův
film, akorát ho nenapsal on, ale já.
Leonardovi ostatně hodně dlužím za to,
jak jsem dopiloval svůj styl.
Jeho knížky jsem četl jako první,
samozřejmě nejen je,
ale on první použil k profilování
postav ty všední rozhovory,
tak jste se dostali nenuceně do děje.
Je to prostě žánr,
na který jsem rád chodil do kina,
bavil mě a věřil jsem,
že ho budu zvládat.
Jednou jste řekl zajímavou věc,
ne o Pulp Fiction,
ale zřejmě o Gaunerech
nebo jiném filmu,
totiž že... možná to někdo
řekl o vás, už nevím.
Prostě, že kombinujete styl
evropské umělecké kinematografie
s americkým blaxploitation žánrem.
Nejen blaxploitation,
ale obecně americké exploitation filmy.
V případě Pulp Fiction lze identifikovat
dva asi největší vlivy.
Konečně se dozvíme,
odkud Pulp Fiction vzešel.
Když na to koukám, připadá mi to,
jako kdyby francouzská nová vlna
natočila svoji verzi americké kriminálky.
Jean-Luc Godard, Truffaut,
Jean-Pierre Melville...
Ve Francii se točily domácí
verze amerických hitů.
A na druhý pohled to vidím
jako moderní spaghetti western
a také blaxploitation film ze 70. let,
všechno promíchané.
Už jsme to načali,
připomínáte mi člověka,
který má takovou touhu
stát se filmařem,
že si nastuduje životy
všech slavných tvůrců.
Vy je znáte líp než tvůrci
jejich životopisů.
-To je možná docela pravda.
-Co v jejich životech hledáte?
Prostě jenom máte rád
jejich práci a o tom to je?
Samozřejmě to začíná zájmem
o tu osobu. Doslova.
Jako když je někdo blázen do baseballu,
má svého hrdinu a podřizuje mu všechno.
Ale jde mu nejvíc o tu osobu,
vám jde víc o ten sport samotný.
Jo, přesně. Samozřejmě každý
chce mít svého hrdinu,
takže ve svých...
vlastně i dneska, ale ve svých dvaceti
jsem miloval Briana De Palmu.
Byl jsem posedlý jeho tvorbou,
stejně jako jsou fanoušci
herců nebo baseballu.
Když byl na obzoru jeho nový film,
počítal jsem dny do premiéry,
vystřihoval si recenze,
měl jsem na De Palmu speciální
album, kde bylo všechno.
Když měl premiéru film Zjizvená tvář,
šel jsem hned na první představení, sám.
Nechtěl jsem, aby mě někdo rozrušoval.
Bylo to až nábožné zapálení,
nechtěl jsem slyšet cizí názory.
Jen tam sedět a koukat na film.
To bylo první představení, vstřebávací.
Pak jsem šel na půlnoční projekci,
tentýž den, to už mohl někdo se mnou.
A pak znovu.
To už jsem měl zmáknutý film i děj
a soustředil jsem se na to, jak to natočil.
Pak jste mohl pochopit toho režiséra.
Ano, pak mi došlo,
jak na ten film asi kouká on.
A kromě téhle věci,
zbožňování idolů jako Brian De Palma,
Howard Hawks,
Douglas Sirk, Scorsese a dalších,
jsem ještě studoval ty filmy
z víceméně historického hlediska,
což po mě nikdo nechtěl,
dělal jsem to pro sebe.
Je velice zajímavé sledovat
kariéry jednotlivých režisérů,
-zkoumat to podrobněji...
-Myslíte tím způsob, jakým točí filmy?
-Ne, to ne...
-Nebo vývoj jejich filmové kariéry?
Vývoj, rozhodně ten vývoj.
Je zajímavé sledovat režiséra,
který natočil třeba patnáct filmů.
Zapomeňte na klasiky,
mluvíme o posledních 20 letech.
Sledujete řadu 10-15 filmů.
Tohle je vážně super,
ale v určitém okamžiku
to přestane být super.
Buď nastoupí stereotyp,
nebo prostě začnou vykrádat.
Kde přesně se to stalo,
kde jim na tom přestalo záležet?
A to mě opravdu zajímá.
-Vy jste řekl, kde jim na tom přestalo
záležet? -Ano, to si myslím.
Nejsem profesionální kritik, takže
nebudu jmenovat, nechci nikoho ranit.
Kdybych byl kritik, napíšu o tom článek.
A mohlo by se to řešit.
Ale existuje dost režisérů,
u kterých byste nevěřili,
co dneska točí, když vidíte,
co točili v 70. letech.
-Jako by to nebyl stejný člověk.
-A co myslíte, že se stalo?
To vím většinou naprosto přesně.
Často za to může jeden jediný film.
Do jeho vzniku vidíte,
jak rostou, zlepšují se atd.
Existují dvě cesty z tohohle stavu.
Mohou natočit film,
který je pro ně velmi osobní,
záleží jim na něm,
ale nejen, že nic nevydělá,
nelíbí se ani kritice.
Možná to jenom podělali,
nebo možná právě naopak,
ale prostě z toho nic nemají.
Dostanou facku za to,
že do toho vložili kus sama sebe.
-Když to všechno vybalí.
-Ano, vybalí to všechno
a neosloví ani tisk,
ani vybíravé publikum.
A od té chvíle,
vím minimálně o pěti režisérech,
začnou točit na jistotu,
s hvězdami, podle pravítka.
Po nějakých šesti letech z nich vyprchá
veškerá osobitost, kterou kdy měli.
Já to schválně jenom nastřelím.
Coppola a Apokalypsa?
-Ne, ten mi tam vůbec nesedí.
-Já chápu, že je pro vás hrdina.
O to nejde, ale Apokalypsa byla
přeci úspěch. Obrovský.
Já vím, ale zároveň to byl film,
u kterého člověk na vlastní manželce viděl,
jak jí to emocionálně znásilňuje.
No jo, ale ten film
vydělal sto milionů.
Ale to přeci není měřítko kvality,
nebo vám se líbí ten konec?
-No vlastně ano... -Většina lidí říká, že
ten film funguje jenom první dvě třetiny.
Jasně, celá ta záležitost s gradací,
sekvence s Brandem patří podle mě
k tomu nejslabšímu z filmu,
-ale to rozhodně
není režisérova prohra. -Dobrá.
A co De Palma a Ohňostroj marnosti?
-Tak tohle je trochu jiná...
-Neříkám, že tihle tvůrci ztratili talent,
-jenom se snažím najít projekt, který
by vyhovoval tomu popisu. -Jasný, chápu.
U Ohňostroje marnosti se to má tak,
musím ocitovat Pauline Kael,
protože ona o tomhle filmu
prohlásila něco geniálního.
Řekla:
"Nejšílenější na tom všem je,
že De Palma už ten román
adaptoval líp než kdokoliv jiný,
když v roce 1969 natočil snímek
Hi, Mom! s Robertem De Nirem."
A v tomhle malém,
trochu hippiesáckém filmečku
celou věc vystihl ještě líp
než Thomas Wolfe ve své knize.
Přesně to trefil. Nepotřeboval
o tom točit další film.
Ale ještě se vrátím k Pauline Kael.
Ta říká, že Ohňostroj marnosti
je jeden velkej guláš,
ale takovej guláš,
co umí natočit jen velkej filmař.
Béčkaři nikdy nezajdou takhle daleko.
-Práce génia, který měl špatný nápad.
-Nebo génia, který ztratil své schopnosti.
No možná...
Nebo zašel příliš daleko, protože cítil
sebevědomí a podporu publika...
-To je pravděpodobnější. Prostě pár
špatných nápadů. -A nějak se mu sešly.
Je na tom vidět jeho talent i přesvědčení
o tom, že ty nápady špatné nejsou.
Ale nemyslím si,
že by o ten talent přišel.
-Myslím, že pochopil, že to udělal špatně
-Já vím, řekl mi to při rozhovoru.
A myslím,
že to na něj mělo docela vliv.
-Od té doby se hledá.
-Ano.
-Musíte to najít, protože si myslím...
-Co myslíte, že hledá? Sebedůvěru?
Nevím, jestli jde o tohle.
Podle mě se u Ohňostroje hrozně
snažil zaujmout. Stejně tak u Obětí války.
Ten film, i když měl nejlepší kritiky
jeho kariéry, prostě diváky nezaujal.
Totéž u Ohňostroje.
A pak se stačí podívat na filmy,
co dělal potom...
Kainovu výchovu třeba.
Jako by si říkal: "Dobře, vrátím se
k tomu, co mi vždycky šlo,
budu natáčet thrillery,
a všechno bude fajn".
A pak vidíte Kainovu výchovu
a v níjeho pocity.
Potvrdil mi to, protože jsem
s ním o tom mluvil.
Nevím jak vy, ale já se u Kaina opravdu
bavil, podle mě je to fantastické,
ale částečně také z důvodu,
který se studiu asi moc nelíbil.
Celý film se snaží diváky
znervóznit a překvapit.
Jako by si De Palma říkal:
"Točím tenhle žánr už 20 let,
umím ho líp než kdokoliv
jiný, ale nudí mě,
takže pokud se mám znovu bavit,
musím ho kompletně převrátit naruby."
Z filmu se tak stal experiment na téma
"Jak neuspokojit řadového diváka".
Velmi zajímavé
a pro mě to byla velká inspirace.
Kdybyste měl jmenovat, vím,
že nechcete nikoho vynechat,
ale kteří filmaři na vás měli největší
vliv? Zmínil jste Howarda Hawkse.
-Ano, Howard byl obrovskou inspirací...
-To je jeden.
Proč?
Podle mého názoru je to prostě nejlepší
vypravěč v historii kinematografie.
Nejlepší vypravěč.
Ano, a taky možná
nejzábavnější fllmař historie.
Je zábava ho sledovat, když pochopíte
ty souvislosti, mluvím o lidech,
kteří byli na výsluní třicet let,
natočili desítky filmů.
Všichni ti průkopníci, klasici žánrů.
Je fajn koukat na všechny
tyhle filmy, u kterých si říkáte:
"Páni, tenhle jsem ještě neviděl, a musím
sehnat tamten, ten jsem vždycky chtěl."
Ale když odkoukáváte všechny
jejich filmy, i ty méně známé,
o kterých jste jenom slýchali,
dostaví se pocit zklamání.
Některé z nich jsou "jen" dobré.
Ale je dobré to vidět,
protože můžete říct,
že jste nakoukal celého Hawkse
a zklamal vás třeba jenom jeden.
A viděl jsem opravdu všechno. l filmy,
za které se nikdy nedočkal uznání,
ty ze sklonku jeho kariéry.
Jako třeba Man's Favorite Sport,
což je v podstatě jen parafráze
a remake filmu Leopardí žena.
Je zábavnej.
Je stejně dobrý? Není, ale je zábavný
a opravdu dobře natočený.
Kdybych si měl vybrat,
jdu do Leopardí ženy,
ale jestli někdy poběží v televizi Man's
Favorite Sport, nebudu váhat ani vteřinu.
Šel bych na to snad i do kina.
A další, Howarda Hawkse už máme,
ale co další významné vlivy?
Významné vlivy...
Tak to bude Hawks,
pak režisér Sam Fuller,
což je vlastně takový... Je to jeden
z největší divočáků kinematografie.
Natočil sérii filmů v 50. letech.
Tehdy byl zřejmě
králem válečných filmů.
Sám bojoval ve válce s Japonci
a natočil řadu šílených válečných
filmů. A taky pár westernů.
Jeho styl mě ovlivnil,
stejně jako styl Briana De Palmy.
U toho se dost málo mluví o tom,
že natočil v posledních 20 letech
ty nejlepší satiry.
Jeho filmy jsou neuvěřitelně
kousavé a černé komedie.
Nikdo neměl takovou odvahu,
i když to oficiálně komedie nebyly.
Pokouší publikum stejně,
jak to dělá Scorsese.
-Ten byl pro mě velká inspirace, opravdu...
-Ta jeho odvaha šokovat?
Ano, ale většinou o tom nemluvím,
udělali to za mě jiní.
Nebo řeknou: "Tarantino
zase vykrádá Scorseseho."
Já bych tomu neříkal vykrádání, spíš
inspirace De Palmou a Scorsesem.
-A samozřejmě velký vliv měl Sergio Leone.
-Kvůli spaghetti westernům?
To rozhodně, a také proto, že u jeho filmů
jsem poprvé pocítil, co je to režisér.
Tehdy jsem začal uvažovat,
že se stanu filmařem
a pochopil jsem hned, že tohle je Pan
režisér a umí režírovat svoje filmy.
-A proč je Pan režisér?
-Jeho filmy jsou tak moc stylizované.
-Ano, pravda, pravda. -Prostě vidíte,
že je za tím někdo konkrétní.
-Podíváte se na film, a hned víte,
kdo ho režíroval. -Přesně.
Na jeho filmech vidíte
celý ten proces filmování.
Stačí jenom sledovat dialogy a nechat se
bavit dějem, který tam rozhodně je.
Pak mě také hodně ovlivnil
Jean-Luc Godard.
-A tím se dostáváme k evropskému
uměleckému filmu. -Přesně.
Především kvůli jeho vynalézavosti,
ochotě bořit pravidla,
snaží se v rámci děje vyprávět
o kinematografii jako celku.
Všechny ty divně vypadající
zadní projekce a tak.
A pak se ještě objevil
Jean-Pierre Melville,
který v 50. letech natočil
celou sérii filmů.
Chtěl lidi především bavit
a točil detektivky,
odehrávající se v Paříží a Marseilles.
Byly hodně podobné těm od Warnerů,
s Bogartem a Cagneyem,
akorát byly stoprocentně
ve francouzském rytmu
-a hráli v nich Alain Delon a Jean-Paul
Belmondo. -Ano, to je pravda.
A byly to super filmy. Ti režiséři
pracovali jako Leone u westernů.
Vzali žánr, který známe,
a všechno v něm dokonale zpřeházeli.
Jejich styl byl odlišný,
stejně jako úhel pohledu,
takže se jim vlastně
podařilo znovuobjevit žánr.
Natočili něco, co předtím neexistovalo.
A o totéž se snažím i já.
-Nevím, zda se mi to daří,
ale pokouším se o to. -O co přesně?
Vzít něco, co už všichni viděli, a s
láskou a respektem to nějak "vylepšit".
Nesnáším se točit umělecké filmy pro omezený
okruh diváků, chci, aby se lidi bavili,
ale zároveň se to
snažím vylepšovat, měnit.
Vycházím ze známého žánru,
ale snažím se ho dělat jinak.
Jako u Gaunerů. Nechci dělat chytráka,
jenom se snažím upotřebit chytré nápady.
Aby to fungovalo po dramatické stránce.
Jinak je to film o lupičích
a podle toho musí na diváky působit.
To je můj neohrabaný způsob
vylepšování filmů.
Říkám vždycky, že kdybych dělal
film o Zvoníkovi u Matky Boží,
točil bych to tak, že na začátku filmu
ten hrb tomu maníkovi odoperují.
To by byla změna.
Kolik uznání si zaslouží
Harvey Keitel za Gaunery?
-Zasadil se o tom, že film vznikl?
-Ano, určitě.
Je to zajímavé, protože víte, že tohle nebyl
nějak extrémně drahý nebo náročný film,
ale zhruba tři lidé, resp. čtyři lidé
byli při jeho výrobě klíčoví.
A Harvey je jedním z nich, hrozně nám
pomohl a zaslouží si za to uznání. Určitě.
Lawrence Bender, můj partner,
ten si zaslouží obrovské uznání.
-Producent
-Ano, je to producent filmu.
Pak je tu Monty Hellman,
fantastický tvůrce ze 60. let,
který nám hodně pomohl
a zaslouží si hodně pochval.
Stejně tak jeden z našich výkonných
producentů, Richard Gladstein,
který tehdy pracoval
v Live Entertainment
a řekl: "Tomuhle klukovi dám šanci."
Tomu dlužím za celou dnešní kariéru.
-A dal vám tu šanci kvůli čemu?
-Kvůli scénáři. -Scénáři?
-Scénáři ke Gaunerům?
Přesně.
-A viděl v tom podobný potenciál jako
v Pravdivé romanci? -Tu nikdy nečetl.
-Takže ji neznal?
-Ne, on byl prostě v situaci,
kdy se mu děsně líbil
ten scénář a řekl si:
"Pokud ten kluk není úplnej pitomec,
tak ten film zvládneme natočit."
-Vy jste prostě napsal ten...
-Nechte mě domluvit.
...abych se vrátil k tomu,
o čem jsem chtěl mluvit.
Harveyho účast byla v tom, že si přečetl
scénář Gaunerů a zamiloval se do něj.
Věřil tomu projektu, oddal se mu.
Dneska je Harveyho kariéra úplně
jinde, než byla před Gaunery.
Gauneři a Bad Lieutenant (Zlý poručík),
to byly dobré odrazové můstky,
ale až Piano ho vyneslo ke hvězdám.
Hlavně za mořem. Díky tomu filmu tam
Harveyho zná stejně lidí jako Nicholsona.
-Až tak?
-Má tam obrovský úspěch.
V Japonsku, Francii...
Ano, v Americe mělo Piano úspěch, ale
v Evropě, tam je z Harveyho superhvězda.
A je to fajn, nemohlo se to
stát lepšímu herci.
Zaslouží si to.
Každopádně Harvey toho pro nás
tehdy udělal hodně.
Neotevřel nám všechny dveře, ale jeho
účast tomu dodala potřebnou vážnost.
NA jednou už jsme nebyli jen dvěma nulami,
co nikdy nic nenatočily.
Měli jsme Harveyho Keitela.
Kvalitního herce.
A to byl zřejmě jediný důvod,
resp. vím, že to byl jediný důvod,
proč si Richard Gladstein z Live,
který měl tu moc podepsat to
a říct, že se bude točit, náš scénář vůbec
přečetl. Protože jsme měli Harveyho.
Měl jste někdy pochybnosti
o tom, že to zvládnete?
Že jste na to připravený?
Myslím, že je má každý.
Hned ve chvíli, kdy vám řeknou,
že můžete točit,
je to skoro jako Churchillův projev
na začátku Druhé světové:
"Celý dosavadní život vás
připravoval na tento okamžik."
Ano, to je přesně tenhle případ.
Tedy byl.
Asi tak, že jste připravený,
naučil jste se, co jste jen mohl.
Načetl jste to, nastudoval, mluvil s lidmi,
napsal scénář, udělal jste maximum.
-A teď je to tady!
-Je to legrační,
protože si vzpomínám na tu dobu,
kdy se začaly události hýbat,
už jsme skoro točili.
Vzpomněl jsem si,
jak jsem o tom přemýšlel.
Když jako scenárista píšete
podobné scénáře jako já,
a nevyjde vám to, můžete to
zmačkat a hodit do koše.
Když má potom váš scénář
někdo natočit a podělá to,
můžete říct, že vy jste v tom nevinně.
Ale když si to napíšu
a zvořu to při natáčení,
tak už se nemám na koho vymluvit.
Natočil byste to dneska jinak?
Je to film, jaký jste chtěl?
Políčko od políčka?
Jsem na ten film pyšnej.
Možná pár kosmetických změn,
prodloužit nějaký ten záběr...
V zásadě je to tedy přesně takové,
jaké jste to chtěl mít.
Ano, zbožňuju Gaunery.
-A nejen kvůli sobě, jde o... -Co to
publiku sděluje o Quentinu Tarantinovi?
No víte. To, že se to vůbec
točilo, je zajímavé.
Lidé se mě občas ptají, zda jsem
při psaní vůbec myslel na publikum.
Odpovídám, že samozřejmě.
A není to takové to publikum bez tváří,
kterému se snažím nakouknout do hlavy.
-To publikum jsem já!
-Jako cílová skupina?
Jsem ten chlápek, co dá osm
babek za kino v New Yorku
a těší se na film.
Jde hned na první představení.
Tak to vidím. Já jsem to publikum.
A vím, co chci vidět.
Vsadil jsem na to, že tam venku
je spousta lidí s tímhle názorem.
Je pravda, že dělám osobní filmy,
a tahle škatulka prostě
není pro každého.
Pár lidí odradíte,
jiné naopak potěšíte.
-Ještě je tu ta věc s tím, že moje filmy
obsahují hodně násilí. -To je pravda.
Ano, ale vždycky jsem to
bral spíš jako kompliment,
-protože vím, že ty filmy nejsou
tak brutální, jak vypadají. -Kompliment?
Je vidět, že jsem to natočil dobře.
Určité scény.
Chcete říct, že ten film vypadá
násilnější, než ve skutečnosti je.
Všichni si mysleli, že je mnohem
brutálnější, než opravdu je.
Ted' budu citovat De Palmu:
"Když točíte násilné filmy, vždycky vám
vynadají, když je natočíte moc dobře."
Béčkaře nikdo neřeší, protože jejich
podání násilí nikoho nešokuje.
Takže jinými slovy nám říkají:
"Dobrá práce."
A přitom je ten film
hlavně o dialozích.
Mluví se tam 90 minut a jsou tam
jenom tři momenty nějakého násilí.
A ten nejslavnější se
odehrA je mimo záběr.
Takže, jak to říct, snad: Děkujeme.
Každopádně jde o to,
jak mě to představilo jako režiséra.
I když o podobných věcech
je divné mluvit.
Tyhle otázky bych měl podávat spíš já,
než abych na ně odpovídal.
Prostě...nA jednou se tu zjevil maník,
nikdo nic takového ještě neviděl.
Zrodil se nový filmař.
Z ničeho nic.
Jeho styl poznáte na sto honů.
U spousty amerických filmů bych mohl
okamžitě jmenovat další tři režiséry,
kteří by je dokázali natočit.
Ale nevím o nikom,
kdo by mohl jen tak natočit Gaunery.
-A u Pulp Fiction je to totéž. Co
myslíte? -Naprosto souhlasím.
Prostě ty filmy mají váš podpis.
A to jsem z vás chtěl dostat.
Co podle vás definuje ten podpis?
Za chvilku si pustíme
pár scén z Pulp Fiction.
Co byste řekl o Big Mac scéně?
Schválně ji uveďte, než si ji pustíme.
Takže jde o to: John Travolta a Samuel
L. Jackson tu hrají dva zabijáky,
kteří se právě chystají
vyřídit pár maníků.
Je to pro ně normální práce, takže si
při jízdě autem normálně povídají.
Vincent se právě vrátil z tříletého
pobytu v Amsterodamu,
takže vypráví o tom,
co všechno v Evropě zažil.
Pustíme si ukázku. Pulp Fiction.
-Víš, co je na tý Evropě nejzvláštnější?
-Co? -Ty drobný rozdíly.
Víš, jak říkaj čtvrtlibráku
se sejrem v Paříži?
-Oni mu neříkaj čtvrtlibrák se sejrem?
-Ne.
Maj tam metrickej systém.
Věděli by kulový, co je to čtvrllibrák.
-Tak jak teda?
-Říkaj mu Royale se sýrem.
-Royale se sýrem?
-Jo.
-A co Big Mac? -Big Mac je
Big Mac, ale říkaj Le Big Mac.
Le Big Mac.
-A jak říkaj Whopperu?
-Nevím, v Burger Kingu jsem nebyl.
Na takovej kšeft jsme měli mít brokovnice.
-Kolik jich je?
-Tři nebo čtyři.
-Včetně toho našeho?
-To nevím.
-Takže to znamená, že jich tam
taky může bejt pět. -Může.
Chtělo by to brokovnici.
Proč jste si vybral Travoltu?
Vždycky jsem si myslel, že je to jedna
z největších hollywoodských hvězd.
-Hvězd?
-Ano.
Samozřejmě je to hlavně skvělý herec,
ale ve své době byl hodně slavný.
Lidé rychle zapomínají. Je smutné,
jak rychlé to občas bývá,
-Vím, co myslíte.
-Travolta byl obrovská hvězda.
Navíc měl jako jeden z mála
něco společného s Brandem.
Od té doby měla podobnou výsadu
snad jen Julia Roberts.
Totiž že každá role, kterou mohl,
byt' s mizivou pravděpodobností, uhrát,
-mu byla nabídnutá.
-Okamžitě mu ji přiklepli.
Zazářil v Horečce sobotní noci.
-A výborný seriál Vítej zpátky, Kottere.
-Jasně.
Pak Městský kovboj a hlavně
Výstřel Briana De Palmy,
jeden z mých tří nejoblíbenějších
filmů všech dob. Je tam skvělý.
A jaké byly ty další? Městský kovboj?
Horečka sobotní noci,
za tu byl nominovaný i na Oscara.
-A v tomhle filmu navíc. .. -A jaké
jsou tedy ty tři nejoblíbenější filmy?
-Jo, aha. Ty tři filmy... -Městský kovboj.
-To ne! -Já jsem myslel...
-Trochu jsem se zasekl.
-V pohodě.
Takže...které to:
Výstřel, Rio Bravo...
-Výstřel tedy natočil?
-Brian De Palma.
-Rio Bravo je dílem Howarda Hawkse.
-Jasně. -A potom Taxikář od Scorseseho.
A povězte, jestli mají
něco společného, co to je?
-Nevím, zda mají něco společného.
-Já taky ne.
Jsou jiné, prostě jsou odlišné. Mají
společnou jen výraznou režisérovu vizi.
-Aha, takže režisérská vize.
-Přesně tak.
Povídejme si o humoru v Pulp Fiction.
Lidé říkají, že tam rozhodně je.
A je to černý humor?
Nebo co to je?
A kam jste až ochoten zajít
v kombinaci humoru s násilím
a komplexním příběhem, všemi těmi prvky,
ze kterých je film postaven?
Jak daleko lze s humorem zajít,
aby zůstalo téma vážné?
-Myslíte, jak daleko se dá zajít
s těmi vtipy? -Ano.
Dokud jsou vtipné, to je ta hranice.
Komik George Carlin
o tomhle hezky mluví.
Říká, že srandu si můžete
dělat úplně ze všeho.
Na každé téma se dá
vymyslet dobrý vtip.
Jmenujte cokoliv
a já zkusím vymyslet vtip.
Když je to něco známého, není to problém.
A vtipy nikomu neublíží.
Někde jsem, myslím, četl, že jste říkal,
že se o některých věcech zkrátka nežertuje.
-To jste neřekl? -Ne, určitě ne.
-Takže tomu nevěříte?
Ne, je to srandovní, ale...
Myslím, že humor se dá objevit ve všem.
Pro mě je humor jako lupa,
skrz kterou nahlížíte na společnost,
život a svoje vlastní problémy.
Potřebujete ho,
abyste věci mohli zkoumat
a dávat je do souvislostí.
Ale pořád platí, že lidé vtip
přijmou jen, pokud je dobrý.
Pokud není, pak jste to podělali vy.
Co je na tom všem zajímavé,
je fakt, že na tohle jsem
přišel až nedávno.
Když píšu, nesnažím se
příliš dumat nad výsledkem.
Prostě nad tím nepřemýšlím,
dokud mi to jde.
A proto mě tahle část filmařiny baví.
Protože přesně vím, co chci.
A když pak lidé mluví o tom,
jak byli Gauneři brutální apod.
Prostě si pomyslím,
že jsem odvedl dobrou práci.
Bál jsem se, že se lidé budou nudit,
protože je to plný dialogů.
Ale je to jinak, uvědomil jsem
si to před čtyřmi měsíci,
když jsem koukal na film
Back Street z 30. let.
Je to nádherné melodrama,
absolutně úchvatné.
Sedím, sleduji,
a nA jednou přijde ta věc,
kvůli které si myslím,
že Gauneři jsou opravdu zábavní.
Prostě koukám na Back Street
a tragédie jako by
byla dalším hercem v příběhu,
vznáší se nad každou scénu.
Víte, že to skončí strašně.
I když je tu nějaké odlehčení
a zasmějete se,
pořád cítíte tu zhmotnělou tragédii.
A u Gaunerů tuhle funkci splňuje násilí,
i když ho ve filmu není moc,
je přítomné v každé scéně,
trpělivě nad ní visí a vy jen
čekáte, kdy propukne.
Takže i když byl ten film občas vtipný,
publikum si po odchodu z kina už
nevzpomene, že se občas zasmálo.
Máme ještě dvě minuty. Jaký z filmů
je lepší? Pulp Fiction, nebo Gauneři?
-Každému se líbí něco jiného. Někdo má
radši... -Ne, jak to vidíte vy?
-Mám radši Pulp Fiction.
-A proč?
Je ambicióznější, byla to větší dřina...
Proboha, proč, proč, proč?
Asi jsou v tom hlavně ty ambice.
-Dobře, další...
-Byla to velká změna.
Udělal jsem Gaunery,
a pak jsem chtěl natočit něco jiného,
snad se to i povedlo.
-Bude váš další film opět Kriminálka?
-Ještě nevím, co dál.
Je spousta žánrů, co bych chtěl
zkusit. Momentálně nevím.
-Berete si teď dovolenou, a pak
s něčím překvapíte svět? -Asi tak.
Scéna s twistem, uveďte ji pro nás.
-Scéna s twistem, jde vlastně o...
-Uvidíme nějaké to tancování.
Přesně tak. A scéna je zábavná,
protože se odehrává mezi Johnem
Travoltou a Umou Thurman,
a to uprostřed restaurace jakoby z 50. let.
A náhle tam vyhlásí taneční soutěž.
Každý si myslí,
že jsem to napsal jen proto,
-aby si John Travolta mohl zatancovat.
-To je pravda.
Ta scéna ale existovala,
ještě než jsem ho obsadil.
Pak už to samozřejmě byl bonbónek,
vidět Johna znovu tancovat.
-Pusťte nám tu scénu.
-Super.
-Chci tančit.
-Ne, ne, ne...
Ne, ne, ne? Mám dojem,
že Marsellus, můj muž a tvůj šéf,
ti řek, abys mě někam vzal
a dělal to, co si budu přát.
Ted' chci tančit. Chci to vyhrát.
A chci tu trofej.
-Takže se snaž.
-Dobře, řekla sis o to.
Potlesk pro naše první soutěžící!
Co teď budete dělat?
Máte už nějakou představu?
Chci říct, natočil jste film
a lidé vás označují za
nejzajímavějšího amerického režiséra.
Nejdřív nic, pak si seženete Bruce Willise,
a hned s vámi chce každý spolupracovat.
Tam jste chtěl vždycky být, ne?
Už máte nějaké plány?
Sledoval jste kariéry těch nejlepších,
víte, kudy šli oni.
Ano, vždycky jsem měl
nějaký plán, představu,
ale momentálně nevím,
co budu dělat příště.
Nemám žádnou pecku,
o kterou se toužím podělit.
A navíc natáčení je dřina.
Když jsem byl jenom filmový fanda,
snil jsem o kariéře,
jakou měl třeba Fassbinder.
Nějakých 30 filmů na kontě
během deseti let, to je ono!
Prostě jít z filmu do filmu.
Ale víte co? Život je příliš krátký.
Je to jako šplhat po horách.
A já nechci zdolávat další osmitisícovku,
když jsem právě slezl z Everestu.
Chci si chvilku odpočinout,
pak na to zase vlítnu.
Chci mít vlastní kariéru
a nechci se k nikomu připodobňovat,
nechci tohle řešit.
Stačí mi svoboda při natáčení,
at' už točím nezávislý,
nebo studiový film,
velký, nebo malý, podle toho,
co vyžaduje námět.
Řekněme, že bych nenatočil Gaunery,
ale jiný film, který by měl stejný úspěch,
a pak teprve by mě
napadlo točit Gaunery.
Měl bych je natočit za 12-15 milionů
a obsadit si tam třeba Seana
Conneryho nebo Roberta De Nira?
Kdyby se na to hodili, tak proč ne?
Ale neudělal bych to,
protože Gauneři jsou malý film
a v tom je jejich kouzlo.
Dneska bych asi neuvažoval,
že je natočím přesně za 1,3 milionu.
Asi bych do toho vrazil tak 3 miliony,
abych měl nějakou rezervu.
Ale tomu filmu by to stačilo.
Pro mě je velmi důležité, aby film
vydělal peníze, protože chci,
abych měl důvěru investorů, že se jim
ty peníze vrátí. Za všech okolností.
Kdybych měl film
s komerčním potenciálem,
klidně ho natočím
za 20 nebo za 30 milionů,
ale vypadal by jako film za 60 milionů.
Ale všechno má svůj čas.
Přesně tohle se stalo,
když De Palma točil Neúplatné.
Měl film, který měl potenciál
vydělat velké peníze.
Budeme muset končit. Poslední otázka:
Píšete něco takového?
Ano, přemýšlím teď o jednom námětu,
ale znáte to, během půl roku se to
možná změní, neumím moc dobře věštit,
ale trošku se bojím,
že ta moje forma rychle zastará.
Ty dialogy možná vyjdou z módy,
a tak přemýšlím,
že by možná bylo fajn, kdybych se
pustil do adaptace nějaké knížky.
Stejně to bude vyžadovat přepsání
do mého scénáře a mého jazyka,
ale už to bude zase něco nového.
-Bylo mi ctí, mít vás tu ve studiu.
-Bylo to fajn. -Díky.
Quentin Tarantino. Pulp Fiction je
oslavováno a oceňováno na každém rohu.
Děkujeme, že jste s námi strávili
večer. Příště na viděnou.
Jestli bylo to, co jsme zažili, zázrakem
podle učebnic, je totiž nepodstatný.
Pod statný je,
že jsem cejtil dotek Boží.
-Bůh se do toho vložil.
-Vážně?
-Ty s tím chceš fakt seknout?
-S tímhle? -Jo. -Rozhodně.
A co budeš dělat?
O tom jsem právě ted' přemejšlel.
Nejdřív odnesu
tenhle kufřík Marsellovi,
pak ze mě bude v podstatě poutník.
-Jak to myslíš, "poutník"'?
-Jako Caine z Kung-fu.
Chodit sem a tam, poznávat lidi,
řešit problémy...
Máme pro takový lidi název, Julesi,
říká se jim žebráci.
Tohle je, kamaráde,
právě to, v čem se lišíme.
Když tě mý odpovědi děsej,
tak by ses na to měl přestat ptát.
