Hogy vagytok? Én Doktor Z vagyok.
Rendben, figyeljetek ide.
Nekem tényleg, de tényleg nagyon elegem van abból,
hogy az emberek állandóan a „kiégéssel” jönnek.
Az egészségügyi sz akemberek több mint 50 százaléka tapasztalja meg azt a dolgot,
amit kiégésnek neveznek.
A kimerültséget, a gyenge teljesítményt,
a mélységes cinizmus érzését.
Ez olyannyira elterjedt,
hogy mindenki,
még az intézmények vezetősége is
elkezdett pánikolni.
„Mi történik itt?
Miért »égnek ki«
az orvosok, a nővérek, az asszisztensek?”
Nos, a „kiégés” egyfajta áldozathibáztatás.
Ezzel azt mondjuk, hogy nem vagy elég talpraesett,
nem vagy elég rugalmas, nem vagy elég erős,
hogy alkalmazkodj a rendszerhez.
Talán meditálnod kellene?
Esetleg használnod kellene 
egy kis levendula illóolajat?
Menjünk el egy wellness-elvonulásra,
vagy inkább vegyünk fel egy wellness-igazgatót?
Nézd, ez mind marhaság.
Elmondom, mi történik valójában.
Nem a kiégéstől szenvedünk.
Hanem valami olyasmitől szenvedünk,
amit Wendy Dean és Simon Talbot úgy nevezett, hogy
„morális sérülés”.
Emésszük csak ezt egy kicsit!
Az emberek elmennek a háborúba.
Megvannak a maguk morális értékei.
Törődnek a többi emberrel.
És akkor arra kényszerítik őket,
hogy olyan dolgokban vegyenek részt vagy olyan dolgoknak legyenek a szemtanúi,
amelyek mindennek ellentmondanak, 
amiben hisznek,
így amikor visszajönnek, összeomlanak.
Ezt poszttraumás stressz szindrómának hívjuk, de millió más elnevezésünk is van rá.
De ez valójában morális sérülés.
Az emberek morális, idealista teremtmények,
akik szeretettel viszonyulnak más emberekhez.
Mi történik, amikor a morális
eszményeink a való világgal találkoznak?
Ahol nem tudjuk megadni a betegeinknek
azt az ellátást, amiről tudjuk, hogy megadhatnánk nekik,
ha meglennének hozzá az eszközeink, 
az erőforrásaink és az önállóságunk.
Mi történik akkor, ha miután az iskolában
arra képeztek ki bennünket,
hogy a lehető legjobb ellátást
nyújtsuk a betegeknek
a társadalmi-gazdasági helyzetüktől függetlenül,
az etnikumuktól függetlenül,
az állapotuktól és a 
nemüktől függetlenül?
De aztán kikerülünk a való világba,
ahol minden az egészségbiztosító
pénzügyi keretéről szól?
Ahol minden a kórházi rendszer
bevételéről szól?
Ahol minden a kapacitásról és 
a relatívérték-egységekről szól?
És akkor találkozunk az elektronikus 
egészségügyi nyilvántartással,
ami egy olyan dicsőített pénznyilvántartás,
amelybe azért a betegekről is 
bekerül néhány információ.
Ezt bámuljuk
ahelyett, hogy azokra a 
sebezhető emberekre figyelnénk,
akik éppen az életük legrosszabb napját élik meg.
Így pedig nem tudunk velük lenni.
Mégis hogyan érzi ettől magát az ember?
Magára hagyva a bolygó néhány
legtalpraesettebb, legrugalmasabb,
legelhivatottabb embere,
az egészségügyi szakembereink között?
Ezek azok az emberek, akik úgy mentek erre a területre,
hogy szinte vallásos hévvel 
szeretnének másokon segíteni.
Miért mondom ezt?
Mert feláldozták a húszas éveiket,
beáldozták azt, hogy már fiatalon 
egzisztenciát építsenek,
beáldozták a családot, 
beáldozták az alvást,
beáldozták a saját egészségüket,
mert úgy érezték, hogy a részei szeretnének lenni
valami náluk jóval nagyobbnak.
Ez bármelyik emberi lény 
legmagasabb szintű törekvése.
Ehhez a törekvéshez pedig van egy morális rendszerük.
Aztán szembesülnek az egészségügyi rendszerünkkel.
Ez minden szempontból az ellentétje annak, 
amit a morális meggyőződésük
szerint a betegekért tenniük kellene.
Szóval mi is történik?
Mi történik egy jó emberrel 
egy rossz rendszerben,
amikor úgy érzi, hogy nem tudja 
megváltoztatni a rendszert,
de alkalmazkodnia kell hozzá?
Alkalmazkodik,
alkalmazkodik, alkalmazkodik,
és aztán jön az a fránya meghasonlás.
Ez az, amit „kiégésnek” hívnak.
De ez nem kiégés.
Ha majd a következő intézményvezető azt mondja
neked, hogy megpróbálja kezelni a kiégést,
küldd el a francba!
Mondd meg neki, hogy ez morális sérülés.
És ugyan tudjuk, hogy ez mi,
sosem fogjuk tudni kezelni.
Mégis hogyan kezeled a morális sérülést?
Megváltoztatod a rendszert,
amely a morális sérülést okozta.
Megváltoztatod az elektronikus 
egészségügyi nyilvántartást,
hogy közelebb kerülhessünk 
a betegeinkhez.
Hogy felvehessük a szemkontaktust.
Hogy ne a papírmunkával kelljen foglalkoznunk.
Megváltoztatod a bennünket vezérlő ellentmondásokat.
Bármelyik orvos bármely napon
legalább három urat szolgál.
A beteget,
saját magát és a családját, illetve 
a saját pénzügyi érdekeit,
és a munkáltatóját.
És ez a három ellentmondhat egymásnak.
Hogyan gyógyítsuk meg akkor a morális sérülést?
Úgy, hogy ezeket szinkronba hozzuk.
Képesnek kell lennünk jól teljesíteni 
egyrészt pénzügyileg,
másrészt a családunkkal,
időt kell töltenünk a családunkkal,
miközben a betegekkel is jót teszünk.
Ezt hívjuk Egészség 3.0-nak,
ez az, amerre az egészségügynek haladnia kell.
Ez azt jelenti, hogy szükségünk van technológiára,
amely olyan emberi kapcsolatokat tesz lehetővé,
amelyek révén az éppen előttünk lévő
emberi történettel tudunk foglalkozni.
Szükségünk van az eszközökre, az erőforrásokra, az önállóságra, hogy végezhessük a munkánkat;
találd ki, miért?
Az intézményvezetőknek fogalmuk sincs arról,
hogyan gondoskodjanak a betegekről.
De hát mi éppen ezért vagyunk.
Mit gondolsz, miért hívják 
az egészségügyi dolgozókat,
akik ténylegesen foglalkoznak a betegekkel,
„frontvonalbeli egészségügyi dolgozóknak”?
Honnan jön ez a kifejezés?
A háború frontvonalából.
A háború nyelvezetét használjuk,
amikor a betegekkel foglalkozunk.
És háborús sebektől szenvedünk 
– a morális sérüléstől,
a poszttraumás stressz szindrómától amiatt, hogy nem vagyunk képesek megfelelni az ideáljainknak.
Ez az, amivel kezdenünk kell valamit.
Nekünk, akik a „frontvonalban” vagyunk,
nekünk kell odaállnunk a vezetőink elé,
és követelnünk, hogy vezessenek.
Hogy ismerjék fel azt, hogy a morális sérülés
olyan dolog, amivel számolni kell.
Olyan rendszereket és olyan 
emberi rendszereket kell kialakítanunk,
amelyek ténylegesen kezelni tudják 
ezt az alapvető ellentmondást.
Elég a „kiégésre” tett sebtapaszokból
és az áldozathibáztatásból.
A szenvedő orvosok hibáztatásából,
akik riasztó arányban 
követnek el öngyilkosságot.
Ha azt gondolod, hogy ez egy áldozat nélküli probléma,
az orvosok és nővérek pedig
csak felhatalmazott és kivételezett nyafogók,
jobb lenne, ha befognád a szád,
hiszen az emberek haldokolnak.
Jó emberek.
A barátaim,
a te barátaid is a morális 
sérülésbe haltak bele.
Nem mi vagyunk a probléma,
hanem a rendszer, és 
itt az ideje, hogy megjavítsuk.
Ezért arra biztatlak,
hogy oszd meg ezt a videót.
Szükség van rá, hogy az intézmények 
vezetőségében, a kormányzatban,
az egész ágazatban és a „frontvonalban” is
mindenki lássa ezt a videót.
És mostantól kezdve felejtsd 
el a „kiégés” szót.
Gyerünk!
