
English: 
Basically it’s a reading from an essay by
19th-century Russian philosopher Nikolai Fedorov.
I came across his writings about four years ago and it was a totally transformative experience for me.
Last summer we had been working on a book.
The book is from a new series by e-flux called

Catalan: 
Es tracta de la lectura d’un assaig de Nikolai Fiodorov, un filòsof rus del segle XIX.
Vaig descobrir els seus escrits deu fer uns quatre anys. Per mi va ser una experiència totalment transformadora.
L’estiu passat vam estar treballant en un llibre d’una nova col·lecció

Catalan: 
e-flux Classics. La idea és publicar textos que no s’han traduït mai a l’anglès,
que per tant no existeixen en la consciència de l’establishment dels historiadors de l’art de parla anglesa
però que en realitat són molt significatius en la història de l’art.
El primer llibre es diu Avant-Garde Museology (Museologia d’avantguarda). És un recopilació d’assajos
sobre dissenys radicals d’exposicions, escrits just abans i després de la revolució comunista russa.
Els textos són molt variats. Alguns tracten d’exposicions d’art
Evidentment també n’hi ha d’exposicions importantíssimes d’art suprematista i art constructivista
El llibre és enorme, té unes set-centes pàgines i uns trenta-dos assajos.
Cap s’ha publicat mai en anglès i potser tampoc en rus,
perquè gran part d’aquest tipus de pensament va ser eliminat de la història de l’art.
El text que llegiré és un fragment d’un assaig preciós de Nikolai Fedorov

English: 
e-flux Classics. The idea is to publish texts which have not been translated into English
and do not exist in the consciousness of the English speaking art historical establishment,
but are very significant for the history of
art.
So the first book is called Avant-Garde Museology.
It’s a compilation of essays written just
before and just after the Communist Revolution about radical exhibition designs.
The texts really vary. Some of them are about exhibitions of art.
Of course also essays of really important
exhibitions of Suprematist art and Constructivist art
It’s a gigantic book, about seven hundred
pages, approximately thirty-two essays.
None of them really have been published in English and may have never been published in Russian either,
because a lot of this kind of thinking
totally vanished from the records of art history.
The text I will read today comes from a very beautiful essay by Nikolai Fedorov, which

English: 
is called The Museum: Its Mission and Meaning.
It’s very natural for me to collaborate.
Maybe this is one of the reasons why I like
to work with films, specifically, because
film, unlike most other forms of art, is essentially
collaborative. There’s
something very beautiful to it, because all
of these people bring their subjectivity to
the project.
It’s similar with publishing, for example.
When you publish books or a journal there
are writers, editors, designers. It’s a
kind of a group effort to produce something,
to make it as good as it could possibly be.
I really enjoy this kind of practice, more
than to be by myself.
Before, the establishment of art did not treat collaborations very seriously because the

Catalan: 
The Museum: Its Mission and Meaning (El museu. Missió i significat).
Per a mi és molt natural fer col·laboracions. Potser per això m’agrada treballar en pel·lícules,
perquè el cinema, a diferència de la majoria de disciplines artístiques,
és sobretot col·laboratiu. És una activitat d’equip. És molt bonic,
perquè tothom aporta la seva pròpia subjectivitat al projecte. Pots tenir una visió com a director,
però s’amplifica i s’interpreta per tot un grup de persones.
Amb l’edició passa el mateix, per exemple. Quan publiques llibres o diaris hi intervenen escriptors
ditors i dissenyadors. Es fa un esforç comú per produir una cosa
i fer-la tan bé com sigui possible. Treballar així m’encanta,
més que no pas estar sol al meu estudi, que també és bonic,
però m’agraden les person
Antigament, l’establishment de l’art no es prenia les col·laboracions seriosament

English: 
cult of the author was so strong that if you could not identify a singular person behind
it, somehow it was lesser art. A single artist, preferably a male (I’m being ironic) could
create a masterpiece. But if you look at the Russian avant-garde, it’s full of collaborations.
It’s full of collective activities and they
have produced masterpieces, so we know it’s
not true. But I think that now there is a
little bit more appreciation on the part of
museums, art centres and even galleries to get involved with work produced by groups
or collectives or collaboratively. It’s
not immediately dismissed like a lesser kind of production

Catalan: 
perquè hi havia un culte tan gran a l’autor, que si no s’identificava una persona en singular
darrere l’obra, semblava de menys categoria. En canvi, un artista, preferiblement home ―ho dic en broma―,
sí que podia fer una obra mestra. Si mirem l’avantguarda russa, és plena de col·laboracions
i d’activitats col·lectives que han creat obres mestres, així que sabem que no és cert.
De totes maneres, crec que ara els museus,
els centres d’art i fins i tot les galeries valoren més  involucrar-se en treballs fets per grups o col·lectius.
Ja no es menystenen ni es descarten automàticament
