Hi ha molts capítols de serials que no s'acabaran mai.


Ahir,


Ahir,

a l'Hospital d'Igualada
van estar de celebració

perquè va sortir de la unitat
de cures intensives un pacient,

l'Àngel, que hi ha estat
ni més ni menys que 172 dies;


això és 5 mesos i mig.

Es dona el cas que el pacient porta 20 anys treballant justament

en aquesta unitat
de cures intensives


com a auxiliar d'infermeria.

Es va posar malalt
i va ingressar a l'UCI quatre dies


després que es confinés

la conca d'Òdena per l'augment
incontrolat de casos.

Per saber-ne tots els detalls, ens
en anem cap a l'Hospital d'Igualada,
Cristina Macias, perquè el cas
d'aquest pacient, l'Àngel, és,


de moment,


el rècord de temps d'estada en cures
intensives per Covid-19
a tot l'estat..

Cristina Macias és un exemple
de superació, de supervivència.

El 16 de març va entrar
a l'hospital,


on feia 20 anys que treballava,


i va entrar com a pacient.

-Va tenir un quadre
d'insuficiència respiratòria.


Li costava respirar, va patir molt.

Va ser el principi de la pandèmia.

Va ser un dels primers pacients
que treballava a l'hospital.

Anem descobrint com funciona
la malaltia cada dia.

En el seu cas era
una insuficiència respiratòria.


Es va agreujar a poc a poc.


Va fer una febre molt alta.

És una malaltia
que s'agreuja entre el sisè

i 12è dia
amb insuficiència respiratòria.

Va patir l'empitjorament
de la insuficiència respiratòria.


Tenia sistemes de respiració.

Ell mateix va dir
que ja en tenia prou,


que el féssim descansar.


-T'emociones.


Hi havia molt de personal afectat.

- Teníem menys mans
per cuidar a tanta gent


de les que hauríem de tindre.

Havíem de tenir
el cap a diferents llocs.


Les mans no ens donaven.


No érem prous.

-Va tenir insuficiència renal
i altres complicacions.

-Ha estat la exemple
de la complicació


que pot tenir un malalt de Covid.

Crec que ha tingut
totes les complicacions possibles.


Ho ha fet tot.


No se n'ha deixat cap.


Ens ha posat molt a prova.


-Ahir li vau donar l'alta.

Ara li queda un llarg camí
de recuperació,


a l'institut Guttmann,


on va entrar ahir.


-Està molt animat i té molta por.

Comença una nova etapa
de la malaltia.


Ja no és insuficiència respiratòria,
són les ganes de recuperar
la musculatura,

la mobilitat que ha perdut
durant aquest temps,

tot i l'exercici
dels fisioterapeutes.

Aquests últims dos mesos s'anava
fent aquest treball.

És fisioteràpia passiva
quan el malalt no se n'assabenta.

Ara s'ha pogut fer
fisioteràpia activa.


Ara ve un repte.

L'Angel va arribar a la Guttman
amb moltes expectatives.

Va demanar sortir
del Guttmann caminant.


Té la mobilitat molt afectada,


manca de força a les extremitats.


Respiratòriament no va sobrat.

Normalment mobilitzem
entre 500 i 600 cm cúbics,


està entre 180 i 200.

Té menys d'un 30%
de la quantitat d'aire


que movem en circumstàncies normals.

-Els ha posat a prova.


És un cas que no s'havia vist.

Fa gairebé mig any
que està ingressat.


Què l'ha fet superar la malaltia?


-Crec que les ganes de viure.

Les seves, les de la família,
dels companys.


No li he preguntat.


-Vostès compartien torn.

Vostè va emmalaltir
i ho va viure a casa.


-M'ha remogut.

M'ha ajudat a situar les prioritats d'una altra manera.


Deixem-ho aquí.


-Ha estat una prova de foc.


-Vam caure tots els de l'equip.

Recordo quin dia probable
de la infecció.


Vam caure tots de maneres diferents.
Hi ha gent
que ens hem recuperat bastant bé.

L'Àngel ha estat l'últim
però se n'ha sortit.

-No hi ha antecedents
de tants dies a la UCI.


Hi pot haver seqüeles greus.


-Què considerem greu?

No poder caminar?
Respirar amb ajuda?


La malaltia ens ha canviat.

Ens hauria de canviar la manera
d'enfocar moltes coses de la vida.

-L'Àngel va ingressar el 16 de març i va sortir ahir.

És conscient del que ha passat
a l'hospital i al carrer?


-En part, sí.

Ha patit que familiars seus
no l'hagin pogut venir a visitar


per les quarantenes.

Ha pogut veure que l'entorn
era complicat,


el que es podia pensar.

Però no hem tingut converses
d'aquest estil amb ell,


perquè és donar massa informació.

És una persona que té
la prioritat de sortir-se'n.

No podem ser injustos
de donar-li una informació

que no és necessària
per ell ara mateix.


Hem fet el que era millor per ell.

-Com està l'hospital, castigat per
la pandèmia?


-Treballem en la nova normalitat,


amb molta precaució.

Estem a l'espera
del que passi a la tardor,

què passarà quan comencin
les escoles.


La malaltia ha anat canviant.

Tenim l'expectativa de ser capaços
d'afrontar-ho adequadament.

Tenim 12 hospitalitzats
i un a l'UCI.


-Gràcies, doctor.


És una història emotiva.

Ha estat molt interessant
escoltar-lo.


Gràcies.

