Istenkáromlás
1633-ban a római katolikus egyház elítélte Galileot,
amiért azt tanította, hogy a Föld a Nap körül mozog.
Tekintsünk közelebbről erre a híres eseményre.
Ahhoz a könyvéhez írt előszójában,
miben a két feltevést hasonlította össze
-egy Föld és egy Nap központú Univerzumét-
Galileo a következő szavakat írta:
"Az égbolt történései meg lesznek vizsgálva
és megerősítik majd a kopernikuszi felételezést,
amíg végül vitathatatlan lesz,
hogy ennek felül kell kerekednie."
Később a könyvben bevallotta:
"..S nem tudom eléggé csodálni
Kopernikuszt és követőit,
kik értelem merő erejével oly nagy
erőszakot tettek érzékeikkel szemben,
hogy előnyben részesítsék mit az ész mondjon nekik
azzal szemben, amit a személyes tapasztalat mutatott."
Az egyház a következőt nyilatkoztatta ki
Galileo elleni vádiratában:
"A tan, hogy a Föld nem a világ közepe
és nem is mozdíthatatlan, sőt, naponta fordul
teljesen abszurd.
és pszichológiailag és teológiailag hamis
és enyhén szólva is egy hitbeli hiba."
Galileo így válaszolt:
"A Föld mozgásának és a Nap fixáltságának tana
bibliai alapon van elvetve, hisz az több helyen megírja,
hogy a Nap mozog és a Föld egy helyben áll.
Istenfélő mondás, hogy a szentírás nem hazudhat,
de senki sem tagadhatja, hogy az gyakran ködös
és igaz jelentését nem csak nehéz kitalálni,
és több, mint mit a csupasz szavak leírnak.
Azt gondolom, hogy
természetbeli problémák vitatásakor
nem a szentírással kell kezdenünk,
hanem kísérletekkel, s bebizonyításokkal."
De 1633 június 22-ei pere során
a következő szavakat mondatták Galileoval:
"A szent szék óvva intett, hogy teljességgel
felhagyjak a hamis véleménnyel,
hogy a Nap a világ mozgathatatlan
középpontja, nem pedig a Föld.
Istenkáromlással vádolnak,
azaz, hogy hittem, hogy a Nap a világ mozgathatatlan
közepe, a Föld pedig nem, és még mozog is.
Őszinte szívvel és nem színlelt hittel sajnálom és átkozom,
megvetem az említett hibákat és istenkáromlásokat,
illetve általánosságban minden egyes hibát és felekezetet,
mi ellentétes a Szent Katolikus Egyházzal."
Kétszáz évbe tellett, mire az egyház 1832-ben levette
Galileo könyveit azon művek listájáról,
mit a katolikusok csak halhatatlan lelkük
elkárhoztatásának veszélyével olvashattak.
Meg kell azért adni, hogy -bár későn és vonakodva-
az egyház 1992-ben visszavonta Galileo elleni vádját.
Még mindig nem látják igazán
ellenkezésük jelentőségét.
Egy 1992-es beszédében
II. János Pál pápa következőképp érvelt:
"A felvilágosodás korától fogva egészen napjainkig
a Galileo eset egyfajta mítoszként élt,
melyben az eseményekből koholt
elképzelés messze áll az igazságtól.
Eme nézőpontban a Galileo ügy a katolikus
egyház tudományos haladás elleni szimbóluma,
az igazság iránti szabad keresésben akadályozó,
dogmatikus ködösítés szimbóluma."
De bizonyára az öreg, megtört Galileot
az egyház várbörtöneibe a kínzás eszközeinek
megtekintéséért letessékelő szent inkvizíció esete
nem csak hogy bevallja, de
meg is kívánja pont ezt a magyarázatot.
Szó sem volt itt tudományos
elővigyázatosságról és józanságról,
paradigmaváltás miatti óvatosságról,
amíg meggyőző bizonyíték,
mint például a parallaxis,
rendelkezésre nem állt.
Ez párbeszédtől való félelem,
az eltérő nézetek cenzúrázása,
és követői kínzással való fenyegetése
abba az egyházi tanokba és hivőkbe vetett hit hiányáról
árulkodik, amiket állítólag épp megvédeni akartak.
Miért volt szükség fenyegetésekre
és Galileo házi őrizetbe vételére?
Tán nem tudja megvédeni magát
az igazság a hibákkal szemben?
A pápa megjegyzi továbbá:
"Mikor a kor teológusai a Föld központiságát
védelmezték hibájuk az volt, hogy
azt gondolták, hogy a világ fizikai struktúrája
valamely módon a szentírás szó szerinti
értelmezése szerint van kivetve a világra."
De ha a biblia nem mindenhol szó szerint igaz,
akkor mely részei isteni ihletésűek
és melyek egyszerűen esendőek, emberiek?
Ha bevalljuk, hogy vannak hibák a szentírásban,
vagy egyetértések a kor ignoranciájával
akkor hogy lehet a biblia egy
hibátlan moralitás és etika útmutatója?
Most tán különböző szekták és egyének
elfogadhatnák azon részeket, miket kedvelnek,
és elvethetik azokat, melyek
kellemetlenek vagy terhelőek?
Szeretjük, ha egyetértés van a
világban betöltött helyünkről.
Nincsen egy általánosan elfogadott,
hosszú távú képünk fajunk céljáról.
leszámítva talán az egyszerű túlélést.
Kétségbeesetten vágyunk valamilyen
bátorításra, különösen a sötétebb időkben.
Érzéketlenek vagyunk a nagy lefokozások
és összetört remények nagy litániájára,
és sokkal hajlandóbbak vagyunk azt hallani,
hogy különlegesek vagyunk,
akkor is, ha erre bizonyítékunk papírvékony.
Ha pedig néhányunknak szüksége van
egy kis mítoszra és rituáléra,
hogy átvészelje a végtelennek tűnő éjszakát,
ki nem szimpatizálna, és
értené meg őket közülünk.
De ha célunk mély tudás,
mintsem sekélyes önhitegetés,
akkor e új perspektíva előnyei
messze túlszárnyalják a veszteségeit.
A tudományos forradalom
lehetővé tette számunkra, hogy
megpillantsuk a felszín alatt rejlő rendezett univerumot,
melyben világok szó szerinti harmóniája volt jelen.
Ha megértjük a természetet, akkor van remény arra, hogy
irányíthatjuk, vagy legalább enyhíthetjük az általa okozott károkat.
Ebben az értelemben a
tudomány reményt hozott.
A legtöbb nagy deprovincionáló vitába
praktikus hasznukra való tekintet nélkül fogtunk bele.
Lelkes és kíváncsi emberek, kik meg
óhajtották ismerni tényleges körülményeiket:
mennyire különlegesek s hétköznapiak ők és világuk,
valódi származásuk és végzetük,
s hogy hogy működik a Világegyetem.
Meglepő módon ezen viták néhánya
igen praktikus gyümölcsöket hozott.
Ugyanaz a matematikai érvelés módszere, mit Newton
eszelt ki a bolygók Nap körüli mozgásának leírására
a mai technológiáink nagy részéhez vezetett.
Az ipari forradalom minden hibája ellenére,
még mindig a globális modell, hogy egy mezőgazdasági
nemzet hogyan emelkedhet ki a szegénységből.
E vitáknak lényeges következményeik vannak.
Máshogy is alakulhatott volna.
Akár másfelé is billenhetett volna a mérleg.
Lehetett volna, hogy az emberek nagy általánosságban
ne akarjanak tudni egy nyugtalanító világról,
lehettünk volna kevésbé hajlandóak
az uralkodó gondolkodásmódokat kérdőre vonni.
Bár minden korban eltökélt ellenállásba ütköztünk,
mégiscsak nagy elismerést érdemlünk, amiért
engedtük magunknak, hogy kövessük a bizonyítékok nyomát,
hogy olyan következtetéseket vonjunk,
mik először ijesztőnek tűntek:
Univerzumunk nagyobb és öregebb személyes
tapasztalatainknál.. megszégyeníti és eltörpíti azokat;
Minden nap csillagok születnek
és bolygók pusztulnak el világunkban;
a világban, melyben a fiatalon érkezett emberiség
egy rögnyi eldugott anyagba kapaszkodik.
A mindennapi életben gyakran érzékeljük a..
tinédzserek hálószobájában, vagy..
a politikában, hogy a káosz természetes,
és hogy a rend odafentről jön.
Míg vannak mélyebb szabályosságok az Univerzumban,
mint azon egyszerű körülmények, miket általában rendnek nevezünk,
mindazon rend - egyszerű és összetett -
úgy néz ki, hogy az Ősrobbanáskor (vagy talán előbb)
kialakult természeti törvényekből származik,
mintsem egy tökéletlen istenség
kései beavatkozásának eredményeképp.
"Az isten a részletekben lakozik."
- állítja Aby Warburg német történész híres mondása.
De a sok elegancia és precízió közt
az élet és az Univerzum részletei véletlenszerű,
összeeszkábált dolgokról és sok rossz tervezésről is tanúskodnak.
Mire véljük ezt?
Egy összetákolt építmény,
mivel az építész idejekorán felhagyott?
A rendelkezésünkre álló bizonyíték
nem követel meg egy tervezőt.
Talán valahol bujkál egy..
és veszettül ragaszkodik árnyékban maradásához.
Úgy látszik, hogy erre igen karcsú a remény.
