"מאז אושוויץ, לפחד ממוות משמעותו לפחד ממשהו גרוע ממוות"
אמר הפילוסוף היהודי אדורמו
ופחד מהרג המוות עצמו, 
מהתובנה שאפשר לחסל גם את המוות
השאיפה לפתרון סופי שנהגתה והוצאה מהכוח אל הפועל 
תוכננה להשמיד את כל היהודים ואת כל העדויות לחיסולם
לו הצליחו במשימתם, בתום התהליך 
היהודים כמו לא היו כלל מאז ומעולם
ואי אפשר היה אפילו לדעת שהם הושמדו
בכך הפכה השואה לנקודת קצה בהיסטוריה של האנושות 
שמזעזעת את כל תורת החשיבה והמוסר המערביים
הפילוסופיה, קודקס החוקים, יחסים בינלאומיים
פסיכואנליזה, כפי שנראה מיד
כולם דרשו חשיבה מחודשת
וכאילו השואה היא רעידת אדמה שהעוצמה שלה 
הייתה כזו שהיא הרסה גם את מכשירי המדידה עצמם
ולכן אין לנו שום דרך להעריך אותה
עוצמתה של השואה הייתה כזו שהיא הפכה 
בנוסף להיותה אירוע היסטורי גם למיתוס
מיתוס שהליבה שלו היא, כמובן, האירועים בהיסטוריה
אך הוא ממשיך וסופח משמעויות חדשות 
המתייחסות ליחידים ולקבוצות
המבקשים הכרה בסבל, בעוולה, בדיכוי ובכהות הרגש
אינדיאנים ואפרו-אמריקאים פועלים להקמת 
מוזיאונים לשואה שגרם להם האדם הלבן
"הפנתרים השחורים" זעקו את שואת היהודים הערבים
והפלסטינאים מדברים את שואת הנכבה
הזעקה של קלריס חרבון נגמרת בקריאה: 
"הלוואי וגם לסבתא שלי היה מספר על היד"
והזעקה הזו היא בו זמנית התרסה חריפה מאוד אבל 
היא גם תלות במיתוס של האירוע האמיתי הבלתי נתפס
והשונה בתכלית השינוי, שואת היהודים
אולי אפשר לכסות בהילה הקורבנית שלו
רבים בארץ ובעולם מזדעזעים 
כשאנשים עושים שימוש בדוגמאות מעין אלה
רואים בכך זילות של הניצולים והמתים
אבל אולי עלינו כפסיכולוגים, כעובדים סוציאליים, 
כמטפלים בהבעה ויצירה, כקרימינולוגים
כמו כל האלה האמונים... פסיכיאטרים, 
האמונים על תחום בריאות הנפש
חובה עלינו להקשיב למשמעות החיה של השואה
איזו משמעות היא מקבלת בסיפורינו
אגב, "סיפורינו" מניח שיש "אנחנו" בהקשר של השואה
"אנחנו" בא על קול אחד ברור, צלול
ויושבים פה בקהל מטפלים ישראלים, 
יהודים, ערבים, ימנים, שמאלנים
דתיים, חילונים, נטיות מיניות מגוונות
השאלה איזה "אנחנו" ואיזו שואה יש לנו
היא שאלה שראוי שנשאל אותה
אני מודה לכל האורחים שהגיעו
וגם לכל התלמידים והמרצים
התכנסנו להקשיב לשיח טיפולי, לשירה ובדרכם לרפא
אני מזמינה את כולנו לפתוח את עצמנו לריבוי משמעויות
של השואה, כפי שהתקיימה, כפי שהיא מתקיימת בתוכנו
וכפי שאנחנו נפגשים בה בחדר הטיפולים וגם מחוצה לו
"בוקר אחד, כשהקיץ סמסא מתוך חלומות טרופים, 
ראה את עצמו והנה נהפך במיטתו לשרץ ענקי"
כך פותח קפקא את "הגלגול"
ומתאר את השינוי התהומי שחל בחייו של גרגורי סמסא
נשים לבנו שגרגורי סמסא לא מרגיש דחוי 
או מגעיל או חסר ערך כחרק, הוא החרק
קפקא מוסר לנו זאת כעובדה שהיא לא נתונה לפרשנות
הפסיכואנליזה הקלאסית תאבחן את גרגורי כמי 
שיש לו כשל בקוד המטאפורי של מנגנון ההזדהות
הכשל מעיד על בוחן מציאות לקוי 
ומותיר חשיבה קונקרטית ועולם דו מימדי
אין יכולת להבחין בין הפנים לחוץ
התהליכים הנפשיים שהתקיימו במהלך השואה 
אצל קורבנות השואה ואצל מחולליה
אינם יכולים להיות מוסברים באופן מלא 
במסגרת המטריצה האדיפלית
בגלל שזו מניחה שהסדר החברתי הופך להיות הסמן המארגן 
מולו מתארגנים הדחפים ובסופו של דבר האישיות כולה
הנאצים החליפו את חוקי המדינה לחוקיהם
ועלינו להתייחס לקיום ולהתפתחות הנפשיים 
במסגרת חברתית פרוורטית ורצחנית
הפסיכואנליזה, כמו הפיזיקה של ניוטון, 
היא תאוריה נרחבת, מפליאה ויעילה
אך בשתיהן יש חסר של מימד
שייאפשר לנו לקבוע ולהעריך את החלקיקים הלא צפויים
את אלא שאי אפשר כלל לנבא והם לא פועלים 
לפי שום חוק טבע או חברה שאנחנו מכירים
ושום דבר שאנחנו מבינים אינו חל עליהם
הפילוסוף דלז והפסיכואנליטיקאי גואטרי מציעים תאוריה 
חלופית לזו המתקיימת בשדה הפסיכואנליטי הקלאסי
ומחברת את האדם לעולם הקוונטי המשתנה באופן תדיר
גרגורי סמסא, לו היה מאובחן על ידם, לא היה מאובחן כפסיכוטי
גם לא כחרק-אדם וגם לא כמשל
גרגורי נתון בתהליך של היעשות לחרק, דווניר בצרפתית
בכך הוא לא שונה מכל אובייקט אחר בעולמנו, גם אלה שנראים 
יציבים וחסונים מפני שינוי מצויים כל הזמן בתהליך שינוי מתמיד
הפודיום, הבמה, אני, אתם, כולנו נמצאים כל הזמן ב...
אנחנו פיקציה לשונית ואנחנו כל הזמן 
משתנים בתהליך שינוי מתמיד
ורק האפשרות להשתמש במקור של הפועל, 
"להיעשות" דבר, הוא הדבר שמקרב אותנו להבנה של המציאות
להיעשות לשרץ, להתכלב, להתקרבן
גרגורי, בהיעשותו לחרק, לא רק שאיננו משחרר את 
החייתי שבו אלא להפך, הוא קורא דרור לאנושיות שבו
כי צלם האנוש מגדיר את יכולתנו להיעשות
אם לא היינו מסוגלים לעוף כמו ציפור לא היינו מתפתחים
ולא היינו מחפשים דבר וכל תהליכי ההיעשות 
מתרחשים במקומות בהם מיטשטשים גבולות
כשחוויית היותינו אובייקטים בעלי מהות מסויימת 
מתפרקת לחלקים המולקולריים של עצמה
פרימו לוי בספרו "הזהו האדם" מתייחס לחוויותיו במחנה 
כאל התבוננות שהיא בו זמנית אישית מאוד, פרטית מאוד
אך מתוך שהתנאים אליהם הוטח במהלך השואה היו 
כל כך קיצוניים החוויה האישית מתייחסת למענה גורף
בנוגע לשאלה: "מהו הדבר האנושי שבקיום?"
היעשות למוזלמן הרחיבה את גבולות האנושי 
לא רק בקיום הפיזי של חיים בגוף שהוא רק עור ועצמות
אלא גם בהבנה שהחברה והתרבות הם כסות דקה
שיכולה להיקרע ולהשאיר את היחיד חשוף להתקפות רצחניות
לא מדובר בהבנה קוגנטיבית שמתייחסת 
לקשר בין הסדר האישי לזה החברתי
אלא בתהליך עמוק של שינוי מהותי שמתרחש באדם
ברגעי התרחשות מסויימים בהם הוא 
מרגיש שהמהות שלו השתנתה באופן מהותי
כשכל המהות שלו נתבעה בחוסר היכולת 
שלו להעיד על מה שהוא עצמו היה לעד
וכך האדם נותר עם התחושה שהוא 
לא יוכל להעיד על השואה מתוך תוכו
אך גם לא ניתן יהיה להעיד עליה מבחוץ
נדמיין את אדיפוס תינוק
מיד אחרי שמום מוטל בו והוא מוברח למדינה שכנה
הוא צרור בתוך השמיכה הבלה של הרועה וכולו מרוח דם וגם צועק
והמסע ערך כמה ימים והרעב והכאב 
היו כל כך קשים לתינוק שזה עתה נולד
שכשהרועה הגיע למחוז חפצו גופו של אדיפוס 
איבד כבר מצבעו והוא כבר גם נואש מבכי
אז מי היו הוריו של אדיפוס? הזוג מהם ברח 
או ליוס ויוקסטה אליהם הוא נמשך?
נראה לי שלמרות שהוא נקרע בין שני זוגות הורים
אדיפוס נולד לילד מת, הילד מת שהוא היה
אני רוצה לקרוא פסקה קצרה מהמוות... 
מהקטע שנקרא "כשהמוות נכנס לנשמה"
כשפונטליס מתאר וינייטה מתוך שעה טיפולית
'אני ילד של ילד מת'
"מילים אלה, המבוטאות בקרירות, כפי שמוסרים 
פרטי זהות, שם או מקצוע אוחזות בי"
"כבר בפגישתנו הראשונות הוא סיפר זאת והדגיש"
'נדמה לי שתמיד ידעתי את זה'
"בעודי מקשיב לו עלו במוחי דבריו של אנדריי גרין 
ביחס לתפקיד האם המתה"
"אבל אז באו המילים 'אני ילד של ילד מת'"
"מטרידות עוד יותר מן המילים 'אני ילד של אם מתה'"
"כבר לא היו לו אב ולא אם, איש לא הוליד אותו"
"הוא כבר לא היה אפילו ילד תחליף, לא היה 
ביכולתו אלא להיוותר קרוב ככל האפשר לאותו אלמוני"
"לאותו דייר חסר חיים"
"לאותו נפקד הנוכח ללא הרף"
"נאמנות ממיתה"
"עם מטופל זה לא בא בחשבון מבחינתי 
להישאר מסוגר בתוך דממת מוות"
כך פונטליס
נראה שפונטליס מופעל לדבר את השתיקה
כמו הייתה לשתיקתו של המטופל כוח משיכה
חור שחור שבתוכו אפשר למצוא כמיהה 
לחיים של אהבה עם משפחה מתה
נדמה לי שהתגובה של פונטליס אולי קצה חוד 
להבנת השתיקה שאפיינה את הוריו המאמצים של אדיפוס
זו לא הייתה חייבת להיות שתיקה פרוורטית כמו בצד של ההורים
זו הייתה שתיקה שמאפיינת ניצולים ואת הקרובים להם
כי אדיפוס עצמו, בשמו וברגליו
נסע עדות לחוויות קשות של מוות ופגיעות, 
של אימה ושל חוסר אונים
ואלה עוררו בו דחף לפעולה
ממש כמו שפונטליס מתאר את חוסר הברירה לשתוק
אדיפוס גדל ללא מילים לאימה, לחרדות ולפגיעות והדרך 
שמצא בתוך נפשו לפרוק את כל המתח הזה הייתה בפעולה
הוא הצליח להשקיט את עצמו בשחזורים כפייתים
שלו היה מצליח לתת שם לפענח את טבען של 
הפעולות שלו אולי היה נראה אחרת כל מסלול חייו
כך למשל הוא לא הבחין שהפתרון 
של החידה שחדה לו הספינקס, אדם
היה זמין לו במיוחד בגלל רגליו
כי שם מאוחסנת הפגיעה, הפגיעה הרצחנית בידי הוריו
ואם אדיפוס היה לרגע משתהה כדי 
לבחון מה המשמעות של הרגליים עבורו
היה הופך את התשובה למענה אישי, אז הוא 
היה שם לב שהוא עומד להתחתן עם אלמנה
כי הרגליים מסמנות את הפגיעה שבו פגעו והן גם 
מסמנות לו שהדיאלוג הם הספינקס מקיים דיאלוג פנימי
עם איזור מסוכסך ומלא אימה בנפשו
השחזורים הכפייתים של זיכרון שלא נחשב 
בבת אחת פסקו כשהאמת הוטחה בפניו
כשהבנת האריות שהוא יצר בבית, 
אדיפוס חווה את המכונה "אלביתי"
השבר בין שתי חוויות העצמי כל כך מנוגדות
נוצר מצב בו אדיפוס כמו תלוי בין שני יקומים חלופיים
זה רגע מכונן בעמידה שלו מול חייו
בהשתקפות של שתי הבבואות שלו
זה רגע שמחייב דווקא אז לבחון מי הוא
דווקא מול האפשרות למוות שאימו שוב מציעה לו, הפעם בגופה 
של אם ואהובה, עולה השאלה הקיומית האמיתית של הבחירה
עכשיו כשהוא יודע, אילו חיים הוא ייבחר לחיות?
בדיוק ברגע הזה מסתיים המיתוס
המיתוס המוכר, המיתוס שעוסק בניסיון למנוע את האסון
ואנחנו בפסיכותרפיה נדרשים למיתוס שיאפשר 
לחשוב את המשפחה אחרי שהם עברו את השואה
דלז וגואטרי הציעו את אנטי-אדיפוס כראייה 
של אלף מישורים של מציאות שמשתנה תדיר
במסגרת שלהם אני רוצה להציע את אנטיגונה
גיבורת המחזה שגם נושא את שמה
ונתבונן בה בקצרה
אימה תלתה עצמה, אביה עיוור צלוי... צלוע... צולע!
(הקהל מצחקק)
מעניין כל ה... קרמטוריום
תלוי הוא על זרועה
רגליו ושמו נושאים עדות לרצחנות 
שהופנתה כלפיו וגם לרצחנות שהוא היה
חורים ריקים במקום עיניים מעידים על האשמה והבושה
שחש לראות איך התחולל כבודם של הקרובים לו ביותר
וגם לראות איך שרואים שהוא היה חלק מאותה שואה
אז היא הבת, פרי הביושים של מלך ומלכה 
שמכבודם ירדו, הבת של משפחה שקוללה
נתבונן בה, איך היא פוסעת בתוך 
איי החורבות של משפחתה וממלכתם
ומשרטטת בבהירות מוסריות מלאת חמלה
ובמסע שהיא מצויה בו מיטשטשים היטב הגבולות 
בין המבייש למבוייש, בין הנורמלי למשוגע
האם היא צריכה להתבייש בגלל שכך נולדה?
שאביה הוא אחיה ואימה גם סבתה?
האם היא צריכה להתבייש או לחוש אשמה 
בגלל שהיא מסרבת לציית לחוק המדינה?
היש לנו דרך לגלות אם סירובה דומה לסירוב מהסוג של העריות?
כיצד אפשר לדעת אם גם היא פועלת מתוך כפיית שחזור או 
שמא היא פענחה את המסר והיא מתחילה את ההיחלצות?
במשפחה שלה תקיפת הגוף מוכרת
ליוס כנראה אנס בחור, יוקסטה בשנתו גנבה ממנו זרע
שניהם יחדיו הטילו מום בבנם שזה נולד, יוקסטה התאבדה
אדיפוס ניקר עיניו ודוד שלה, קריון, 
סירב להביא לקבורה את שני אחיה
רשימה קשה
אבל מה מעורר את אנטיגונה לפעולה?
היו אלה הגופות של האחים שדודה 
סירב לקבור והן מוטלות ללא נפש חיים
אולי הפעולה של הריבון החדש סימנה 
לאנטיגונה באופן לא מודע את פגיעותה
האם זו הידיעה שיש לה אם אשר שלחה את אח שלה למוות 
אכזרי על ראש ההר כשהוא נכה, שגופתו תהיה מאכל חיות?
או שמא זו הידיעה שיש לה אח שהוא גם אב 
שרצח את אבי אביה החורג ולא טמן גופו באדמה?
וכך, כשיוצאת לעימות עם הריבון היא לא זועקת 
את זכותה אלא את הזדהותה עם הפליאות
נחזור לרגע לסיפור האדיפלי, לצומת 
הגורלי שבו הוא נפגש עם הספינקס
כי שם הפעולה של אדיפוס הופכת מהבריחה להסתבכות הטראגית
האם לאדיפוס הייתה בחירה? האם הוא יכול היה לעשות אחרת?
האגדה אומרת שהספינקס עקורה מביתה וממשפחתה, 
והיא כולה חידה ומפחידה ומגובבת איברים והיא לא ברורה
גם לא ברור מה היא רוצה
מדוע היא קופצת למותה כשאדיפוס פותר את החידה?
ואיש אינו אוסף את איבריה, ואיש אינו מזיל דמעה
לא שהיא עשתה משהו כדי לזכות באיזו חמלה
גם היא, מושאי התוקפנות שלה לא היו אישיים
היא לא הוטרדה מהמוות שהיא מטילה על אנשים, 
הם נעלמו מזכרונה ולא רק משדה ראייתה
בכך הספינקס הינה מפלצת חברתית
שמפצלת ומטילה אימה, הורסת והורגת על מנת להתגבר על חרדה
אני חושבת שאנטיגונה היא המקבילה לסיזיפוס של אלבר קאמי
ההתנגדות שהיא, שגם שזורה בשמה, היא הבחירה
זו לא בחירה תוקפנית ומתמרדת, 
היא לא זקוקה להתנגדות כשלעצמה
היא מתנגדת להכלת החוק בלי דעת
כמו היא מצביעה על כך שאין עוד אפשרות לדבוק 
בעיקרון הרציונליות הטהורה בעולם שאחרי השואה
השואה היא חור שחור, צילם של 
מיליוני אובייקטים מוטל על אגו כללי
וכדי שנוכל לבחון את השפעתה לכל אורכה 
יש לזכור שלאחר קריסת היקום החיצוני והפנימי
ניצולים רבים דבקו בכח החיים
שרדו, נלחמו, השתקמו ואף הצליחו להיות מאושרים
וכך בשיח השואה גם גמישות הנפש ראויה להסתכלות שלנו
והמוסר החברתי שאנו נדרשים לפעול לפיו ולאבחן 
את הנורמליות הוא זה אשר יכול לתרום לראייה של האחר
להיות קיים שם עבורו, להבטיח שנהיה 
אמפתיים גם לאלה שכרוכים באסוננו
שהחיים שלנו יוגדרו על פי המוות הראוי 
שאנחנו מבקשים לאפשר לאחרים
לפני שאנחנו נפנה להרצאות אני רוצה להגיד תודה
גם לכל המשתתפים, גם ליושבים בקהל, אנחנו נקיים גם שיחות
גם לרוני פרישוף על האפשרות להיחשף להנאה ולאינטימיות
שיש בעבודה עם ניצולי שואה
להנרי, שהעניין המרגש שלו גם ביידיש וגם בסוצקבר
היה נקודת הפתיחה לחשיבה משותפת על היום הנוכחי
לאגי משאול שעוד מעט תגיע ותשוחח 
איתנו על חוויותיה כילדה לניצולי שואה
לנטעלי משיח שתציג טיפול בניצולה 
וליולנדה שתדריך אותנו כקבוצה גדולה
אני רוצה גם להודות לרינת פודיסוק רייזנר שהדימוי שלה 
שאיכשהו שיבשתי את המראה שלו כרגע פה למטה...
מושתת על זכרונות הילדות שלה
וגם תודה למאיה צולר, לטלי ואניר, לסלעית שץ
לעינת נפש, לליאת מזרחי, ליונת מלכה ולענבר דולב
שבלעדי התשתית ההפקתית שלהן הבוקר הזה לא היה מתקיים
אנחנו מצויים על נקודת זמן שה...
השואה הופכת להיות היסטוריה
והניצולים האחרונים יהיו איתנו עוד אי אלו שנים 
ואחריהם לא יהיה מישהו שהיה בשואה
רוני מטפלת ב"עמך" הרבה שנים ו"עמך" הוא ארגון 
ששם לעצמו לטפל בניצולים ובבני הדור הראשון
והשני וכבר כנראה השלישי והרביעי
והטיפול היה לא רק בהשפעה של השואה, 
אלא גם בהשפעה של ההגירה
ושל הצורך לספר את מה שהתרחש כאן בארץ
לפני שאני מזמינה את רוני, אני רק אתן לזה דוגמא
מיכאל גולדמן גלעד, ניצול שואה, סיפר 
שכשהוא היה בגטו הוא קיבל שמונים מלקות
זה היה עונש שבדרך כלל נתנו אותו ואחר כך מי שנענש לא שרד
הוא שרד, והוא גם שרד את השואה והוא הגיע ארצה
ומה שהוא אמר זה שכש...
הוא סיפר למכרים על האירוע הזה אז אמרו לו שזה לא יכול להיות
ועל זה הוא אמר שהמלקה השמונחם ואחת הייתה יותר קשה 
והיא הייתה כמו לעבור עוד פעם את כל השואה
רוני, תודה
רוני היא פסיכולוגית קלינית והיא מרצה בבית הספר
(מחיאות כפיים)
