(Muzika)
u prethodnom predavanju okarakterisao sam
postmodernizam kao pokret koji
napada temelje i takođe istinu
ili bolje rečeno jedinstvo istine.
Baš kao što je Niče bio preteča postmodernističkog napada
na temelje
on je takođe bio preteča postmodernističkog
napada na istinu. I još jednom
želim da objasnim taj napad
fokusirajući se na Ničeove spise.
Setimo se sada poslednje lekcije koja govori o Ničeovim genealogijama.
pričama  -
o istorijskom poreklu naših
vrednosti, da bi pokazao da te vrednosti
nisu tako jasne
i samo očigledne kao što smo mi skloni da verujemo u to.
Mi uglavnom imamo u vidu moralne vrednosti u
toj lekciji, ali isto važi za
druge vrste vrednosti, uključujući
naučne ili saznajne vrednosti.
Ništa se, na primer, ne može činiti očiglednijim nego
da treba ceniti istinu.
Istina je bolja od neistine. Ali Niče
nas iznova pita zašto u to verujemo.
Zar ne bi mogao biti slučaj da mi zapravo
više volimo neistinu. Da je nama ljudima
čak potrebna neistina da bismo preživeli.
Da se ne bismo mogli nositi sa istinom,
ako je ikada nađemo. Ostaviću ova
zaista, radikalna pitanja po strani za sada.
Umesto toga želim da se usredsredim na to pitanje
da li mi možemo znati istinu i
posebno da li možemo znati
objektivnu istinu o tome kakav svet jeste.
Ovde Niče koristi biološke teorije
da bi izveo drugu
genealogiju. Pogledajte ovaj mali aforizam
iz jedne od Ničeovih svezaka.
On piše: "Neverovatno je da se naše
znanje pruža dalje nego što je to
taman dovoljno za očuvanje
života.
Morfologija nam pokazuje,
kako se čula i nervi isto kao i mozak
razvijaju srazmerno teškoćama
u pronalaženju hrane." (Volja za moć, 494) Ono što
Niče kaže ovde jeste da su svi ljudski kapaciteti
razvijeni taman toliko da
budu od koristi našem opstanku. Naše oči su
dovoljno dobre da opaze tigra na
razumnoj udaljenosti. I da uoče
razliku između štapa i zmije
izbliza. Ali nisu dovoljno dobre
da vide jednu individualnu ćeliju biljke
ili da vide udaljene galaksije. Zašto je
to tako? Pa zato što to jeste ili bar bi trebalo da bude
ključno za naš opstanak
da možemo da ugledamo tigrove i zmije ali
ne i to da možemo videti ćeliju ili galaksije.
pa je logično da su se naše
oči razvile onoliko koliko jesu
- ali ne više od toga. A sada ono što  je istina za oči
Niče sugeriše, zasigurno
važi i za mozak. Naša
sposobnost mišljenja se razvila dovoljno
da pomogne našem opstanku ali ne dalje od toiga.
Sigurno nema razloga da pretpostavimo
da se razvio dovoljno daleko da znamo
objektivnu istinu o svetu - kakav svet zaista jeste.
Ideja da možemo saznati
objektivnu istinu može biti
razumna ukoliko verujete da
je Bog dao čoveku njegov razum da
shvati i razume svet. Ali
ukoliko prihvatite Ničeovo biološko
objašnjenje - onda više nema razloga
da verujete da su naši  mozgovi takvi da ispune
ovaj, po svoj prilici težak zadatak.
Prema tome, ne bismo trebali verovati da ikada možemo znati
objektivnu istinu. Ali Niče želi
da ide dalje od ovoga. On želi da
kaže da u stvari nema objektivne
istine. Istina je uvek i nužno
subjektivna. On piše: "Istina je vrsta
zablude bez koje ne bi mogla živeti
jedna vrsta živih bića." (Volja za moć 493)
Pa šta to
znači?
Kako istina može biti vrsta zablude?
Pa Niče kaže da jezik deli
svet koji mi doživljavamo u dve grupe
stvari za koje se pretpostavlja
da bi trebale biti iste. Reč zmija može se primeniti
na mnoga i mnoga iskustva
pri čemu se sva ta iskustva odnose na
istu vrstu stvari koju imenujemo - zmija. I to je
takođe istinito i za štap i tigra i bilo
koju drugu reč. Ali Niče nastavlja - ne postoje dve
stvari koje su iste, nema dva objekta
koja su identična, ne postoje dva iskustva koja su
identična.
Kako bi jezik funkcionisao, mi najpre moramo da apstrahujemo
iz beskonačno mnogo detalja da bismo
se usredsredili na tek nekoliko aspekata
relanosti. Mi jedino možemo reći da su dve stvari
iste. Da su obe stvari zmije zato što
ignorišemo skoro sve detalje
o njima. Na ovaj način istina
je vrsta zablude. Istina postoji jedino u
jeziku a jezik je apstrakcija
iz sveta u kome zatvaramo naše
oči za skoro sve da bismo se
fokusirali na tek nekoliko detalja. Ovo vas može
podsetiti na teorije o
jeziku u svetu koje je Sosir (Ferdinand de Sosir)
branio. I trebalo bi.  Zato što one  u osnovi imaju
jednu istu ideju. Svet
nema strukturu ali jezik
nemeće strukturu svetu.
I Niče, kao i Sosir, nekoliko
decenija kasnije, veruje da različiti
jezici mogu secirati svet na veoma
različite načine.
Sada Niče piše da je istina
vrsta zablude, bez koje jedna
određena vrsta živih bića ne bi mogla živeti.
Taj drugi deo ima veze sa činjenicom da je
naravno, čovečanstvo moralo da stvori
jezike koje prave razlike
koje su ljudima potrebni da bi
opstali.
Naši jezici prave razliku između
štapova i zmija zato što
je suštinski važno za nas da možemo brzo
apstrahovati od svega ostalog. Videti
da je nešto zmija i
odmah se skloniti odatle.
To se desilo u praistoriji i još
uvek se dešava sada. Mi oblikujemo naše jezike da
odgovaraju našim potrebama. Na primer, kada pravimo
oštru razliku između pobunjenika i
terorista mi opisujemo realnu
razliku u svetu ili mi tek
pravimo razliku koja odgovara našim ličnim
političkim potrebama. Niče bi verovatno
sugerisao da je u pitanju ovo drugo
a ne ono prvo. Tako kad mi kažemo da je istina
vrsta zablude to ne znači da
postoji bolja istina negde drugde -
- stvarna istina. Istina koja ne bi bila
zabluda. Tvrdnje ili misli su
jedine stvari koje mogu biti istinite ili lažne,
i one jedino postoje u jeziku.
Tako da istina jedino postoji u jeziku. Ali jezici
uvek lažiraju svet. Oni ga uvek
čine prostijim nego što on jeste
na dobrobit našeg opstanka bilo kao fizičkih
inividua bilo kao kulturnih grupa i tako dalje.
Sva istina je vrsta zablude zato što je sva
istina nužno predrasuda i
parcijalna. To je uvek moja ili najviše
naša istina. Postoji sjajan odlomak
u Ničeovoj knjizi "Genealogija morala"
gde on zamišlja da jaganjci
govore jedno drugom da su dobri dok su ptice grabljivice
zle.
Na šta se ptice grabljivice samo smeju i odgovaraju da
oni još uvek vole jaganjce jer ništa
nije tako ukusno kao malo jagnje. Sledi
naravno, da istina jaganjaca
nije ista kao istina
grabljivica zato što oni imaju veoma različite
perspektive na svet. Razmislimo na
trenutak o toj reči prespektiva.
To je jedna od reči koje Niče puno upotrebljava.
On sam sebe naziva prespektivistom.
On piše da smo konačno shvatili
da  je apsurdno stajati u svom
malom uglu sveta i tvrditi
da jedino perspektiva iz tog malog
ugla jeste dobra. Da je ona
objektivna istina i da su sve druge
perspektive pogrešne. Ne možete prosuđivati
između ovih perspektiva reklo bi se.
Možda biste radije izabrali jednu ili drugu
iz određenih razloga. Može biti da je
stvar ukusa ali ne možete
tvrditi da je jedna perspektiva istinita a
ostale su lažne. Sve one imaju
neku potvrdu valjanosti i samim tim ideja o
jednoj objektivnoj istini iščezava.
A upravo o tome govori postmodernistički
napad na jedinstvo istine
Ima nešto pomalo
nezadovoljavajuće u ovoj metafori sa
perspektivama. Očigledno je
da Niče veruje da različita istine
mogu biti direktno suprotstavljene jedna drugoj.
Jaganjci i orlovi na primer.
Ili rani Hrišćani i njihovi rimski
protivnici imaju potpuno suprotne ideje o
moralu.
Ali perspektive ne funkcionišu tako
Ukoliko ja imam jednu perspektivu na planinu, a vi imate
drugu perspektivu na istu tu planinu
i mi oboje posmatramo
različitu stranu planine. Mi možemo
kombinovati naše perspektive
da bismo bolje shvatili planinu kao celinu.
Niče veruje da se istine mogu
tako suprotstavljati jedna drugoj
da nema načina da se
kombinuju. Ta istorija je u stvari
često poput arene u kojoj se različite
istine bore protiv druge do smrti.
Ali perspektive, kao što znamo o njima
iz vizuelnog iskustva se uvek mogu
kombinovati u jednu celinu.
Metafora prespektiva stoga nije
baš dobra metafora za objašnjavanje šta
Niče i postmodernisti zaista
misle o istini. U našoj lekciji o
Ričardu Rortiju naučićemo više o
pogodnijoj metafori za postavljanje
postmodernističke tačke gledišta na istinu. I jedna
završna beleška.
Napad na temelje i na jedinstvenu istinu jeste
u osnovi isti napad.
Ukoliko su i postojali temelji, fundamentalna istina
oko koje bi se mogli svi složiti  -
ili bi bar svi mogli biti u stanju da se slože
i oko ostalih istina. I istina bi bila jedna.
Na drugoj strani pak,
ukoliko ne postoje temelji onda je svaka
tvrdnja o istini uvek otvorena za
kritiku i istina neće biti pobeđena
ako odbacite jednu - onda takođe
morate odbaciti i drugu.
