Transcriber: Tunde Kovacs
Lektor: Zsuzsa Viola
Következő előadónk a kitartás mintaképe:
21 éves, harmadéves gépészmérnök hallgató,
és számtalan innovációs díj nyertese.
Fogadjátok sok szeretettel Kajtár Mátét!
(Taps)
(Zene)
Megvan!
(Nevetés)
Sziasztok!
Az elkövetkezendő, nagyjából tíz percben
arról fogok nektek beszélni,
hogy a pillangóhatás
hogyan változtatta meg az életemet,
milyen hatása volt a jövőmre.
Először is, mi az a pillangóhatás?
"A káoszelmélet szerint egy olyan apróság,
mint egy pillangó szárnyának rezdülése
akár tájfunt is okozhat
a világ túlsó felén."
Tehát egy apróság, egy történet,
egy mondat, egy szó,
ami először jelentéktelennek tűnik, 
akár befolyásolhatja
a ti jövőtöket is, bármikor.
Ott kezdődött a történetem,
hogy mint minden gyerek,
gondolkodtam, hogy mi leszek
majd, ha nagy leszek.
Nagyon sokan szeretnének
szuperhősök lenni.
Van, aki űrhajós, van, aki mesemondó.
Láttunk már rá példát, ugye?
Én tűzoltó szerettem volna lenni,
de 15 éves koromban édesapám
mesélt nekem egy történetet.
Ez a történet arról szólt,
hogy Tököl mellett van egy ivóvíz-bázis,
és az ivóvíz-bázis mellett
volt egy üzemanyagtároló telep,
ahol még a Szovjetunióból visszamaradt
üzemanyagokat tárolták
szimplafalú acéltartályokban.
Az történt, hogy ezek a tartályok
az idő során elrohadtak, elkorrodálódtak,
és szépen kilyukadtak,
és a bennük tárolt üzemanyag
kifolyt a talajba.
Több mint egy méter magasan
állt az üzemanyag a talajvíz szintjén,
s rájöttek az emberek,
hogy ez nem egészséges,
ez nem jó dolog a környezetnek,
úgyhogy gyorsan kiszivattyúzták onnan.
És persze beletették egyből a tartályba
megint anélkül, hogy kijavították volna.
A következménye az, hogy persze
megint kifolyik... meg is történt.
Rájöttek, hogy nagyon drága
egy ilyen tartályt kijavítani.
Nem akart ezzel senki sem foglalkozni,
az üzemanyag már nem kellett nekik.
Gyufa, fölgyújtották,
szintén maradandó károkat okozva.
15 éves voltam, amikor apukám
ezt elmesélte nekem,
és akkor eldöntöttem,
hogy ez egy olyan probléma,
ami nem csak lappangó veszély,
hanem engem érdekeltek alapból
a mérnöki dolgok,
és eldöntöttem,
hogy ezzel akarok foglalkozni.
Tartálytechnológia, környezetvédelem...
Ez egy jó dolognak tűnt.
Picit akarok még
erről a problémáról beszélni,
hogy összehasonlítsuk
ezt a Tökölön történt dolgot azzal,
ami a Mexikói-öbölben történt.
Ugye a Mexikói-öbölben
kilyukadt a vezeték,
és az olaj ott volt az óceánban,
és óriási károkat okozott.
De a műholdas képekből mindenki jól látta,
hogy mi történik, nem lehetett eltusolni.
Óriási katasztrófa volt,
nem arról van szó,
de nem lehetett eltusolni.
Ez fontos.
Tökölön, ami történik vagy történt,
és ami bárhol most a világban lehet,
hogy éppen most is történik,
az annyiban különbözik ettől,
hogy ott állunk a benzinkútnál
a tartályok fölött,
és lehet, hogy már egy hete
megtörtént a probléma,
de mi még nem látunk belőle semmit.
Egy héttel később azt vesszük észre,
hogy kiszárad a fű a benzinkút mellett.
Még egy hét múlva
annyit fogunk észrevenni,
hogy a fák is kipusztultak
a benzinkút körül,
És lehet, hogy egy hét
vagy egy hónap múlva
döglött halak jelennek meg
a benzinkút melletti pataknál.
Tehát ez egy olyan veszély, ami lappang,
és nem lehet egyből rájönni,
ezért kezdtem el ezzel foglalkozni.
Amiről meséltem, ez húsz éve
történt meg Tökölön.
Ami megdöbbentő,
hogy még manapság is
milliárdos anyagi károkat
és felbecsülhetetlen környezeti károkat
okoz ez a probléma,
pedig húsz év eltelt,
és az emberek ennyire
nem foglalkoztak vele.
Annyit értünk el itthon ma Magyarországon,
hogy kötelező minimum
duplafalú tartályt alkalmazni.
Ugyanott, annyiban jobb,
hogy ha kifolyik az üzemanyag,
ha kilyukad a tartály,
van egy fal, ami érintkezik
a belül tárolt folyadékkal.
Utána van egy üreges tér,
aztán van még egy fal,
ami a közeggel vagy a környezettel
érintkezik, a talajjal.
és ha kilyukad a belső fal,
akkor nem egyből
a talajba jut be a folyadék,
hanem egyből átfolyik
ebbe az üreges térbe,
és ott egy úszókapcsolóval
lehet detektálni, hogy az oda befolyt.
De akkor itt felmerül a kérdés,
hogy hogyan működik ez a rendszer,
hogyha a talajban nincsen talajvíz.
Kilyukad a külső fal,
nem folyik be semmi oda,
tehát az úszókapcsoló nem működik.
Sajnos erre is van példa.
Az egyik legnagyobb
olajipari vállalat tavaly,
2009-ben okozott Amerikában
egy olyan kárt,
hogy 91 fős településnek
beszennyezték az ivóvízkészletét.
Ezért 300 millió dollárt
kellett fizetniük,
ami még ennek a nagy olajipari
vállalatnak is óriási probléma.
Tudtam, hogy mik a gondok.
Tudtam, hogy arról van szó,
valahogy meg kell gátolni,
hogy a talajba juthasson a folyadék,
illetve a másik probléma,
hogy ezek a föld alatt vannak,
és egyetlen módszer sincs arra,
hogy ha egy ilyen tartály bárhol sérül,
pontosan meg tudjuk állapítani
a körbeásása nélkül, hogy hol.
Ezáltal nagyon költséges a javítása.
Egy picit szeretnék
beszélni a szabadalmamról,
amihez most egy videó fog társulni.
Elvileg, igen.
Tehát én azt találtam ki,
hogy akkor nem elég a dupla fal.
Akkor legyen egy harmadik fal,
ami most látható,
mindjárt felépül a tartályra,
és azt a második üreges teret,
amit ezzel előállítunk
a második és a harmadik fal között,
ezt osszuk fel szegmensekre
egy sakktáblaszerű falrendszerrel.
Ahogy az a videón is látszik, sok pici
cellából áll az a második üreges tér.
Minden egyes ilyen pici cellát
helyezzünk túlnyomás alá.
Ezáltal, ha van egy speciális
csőrendszerünk és egy manométerünk –
nem akarok nagyon belefolyni –
(Nevetés)
a lényeg annyi, hogy ha kilyukad
egy ilyen szegmens,
mi tudni fogjuk,
hogy pontosan hol lyukadt ki.
Ezzel óriási költségmegtakarítást
érhetünk el,
ami pontosan annyit jelent, hogy 92%-ra
csökkentettük le a javítási kölségeket,
illetve 100%-ig tudjuk azt garantálni,
hogy nem fog belefolyni
a talajba az üzemanyag,
ami az eddigiekhez képest
óriási eredmény.
Ja igen! És még nagyon fontos az ára.
Nagyon sokat gondolkodtam azon,
amikor az ötletet dolgoztam ki,
hogy akkor mit is csináljak úgy,
hogy ebből később termék lehessen.
Először gondolkodtam
egy nagyon bonyolult verzión,
de rájöttem, hogy baromi drága.
Nem lehetett alkalmazni.
Itt szerencsére azt sikerült elérnem,
hogy a tartály, tehát az a geometria,
amit előállítunk,
és ez a megfigyelési módszer
nem drágább, mint az eddigiek,
ugyanannyiba kerül.
Ennyit a saját szabadalmamról.
Egy picit arról szeretnék mesélni,
hogy amikor dolgoztam ki az ötletet,
akkor nagyon sokszor falba ütköztem,
válaszút elé álltam:
útelágazódás, lehet mondani,
(Nevetés)
amikor el kellett döntenem,
hogy akkor most jobbra megyek vagy balra.
És akkor először elindultam balra.
Nem volt jó, akkor visszamentem.
Elindultam jobbra, az se volt jó.
Visszajöttem.
És végül ott van az a kis fekete tábla.
Rájöttem, hogy az egyetlen megoldás,
vagyis az út, ami a megoldáshoz vezet,
hogyha átmegyek ezen a táblán,
és egy új utat járok.
És végül ezt csináltam.
Ezerszer gondolkodtam azon, ugye meséltem,
hogy milyen megoldás lenne jó.
Az első nem volt teljesen jó,
a második már hasonlított,
a harmadik végül jó lett egy alapnak;
egy kiindulási alapnak.
Ezért hoztam el a modellt is magammal,
hogy bemutassam nektek,
hogy ezzel is azért voltak problémák.
Azt tudni kell, hogy egy ilyen modell
előállítási ideje nagyjából három hónap.
Az első modell, amit megcsináltam,
jó, hogy nem robbant fel!
(Nevetés)
Az olyan tragédia volt,
hogy arról ne beszéljünk!
Szerintem másnap,
hogyha megtörténik az a nüansz,
ami szerencsére nem történt meg,
akkor újságok címlapján
vagyok, mint gyilkos,
de nem történt meg.
Tehát az nem volt jó.
A második, amikor feltöltöttem
ezt az egészet folyadékkal,
az mindenhonnan ömlött belőle,
tehát az se volt jó.
Ez újabb három hónap
nagyjából felesleges munka,
de nem volt felesleges.
Akkor rájöttem,
hogy ezt úgy kell megcsinálni,
most, ahogy itt látszik,
hogy végre azt mondom:
hat hónap után rájöttem,
mi az az út, ami elvezet ahhoz,
hogy ezt meg tudjam csinálni.
És a lényeg az, hogy nem adtam föl.
És ide van egy nagyon jó történetem,
ami Edisonról szól,
amikor feltalálta az izzót.
Próbálkozott nagyon sok mindennel.
Már mindene megvolt az izzóhoz,
kivéve az izzószálat.
Nem tudta, hogy miből készítse.
Próbálkozott egy banáncserjének
a rostjával, nem működött,
szénszál nem működött,
a barátja szakállát megpróbálta,
az sem működött.
és akkor már ezer ilyen dolgot kipróbált,
s odament hozzá egy újságíró,
és azt mondta: ''Te mit csinálsz itt?
Hülyeséget csinálsz!''
Semmi értelme a feladatodnak, a munkádnak.
Itt töltöttél nem tudom, mennyi időt, ezer
anyagot kipróbáltál, egyik se volt jó,
hát akkor miért nem hagyod már abba?''
Azt mondta rá, hogy:
''Ez nem igaz, hogy felesleges!
Először is van ezer anyag,
amiről tudom, hogy már nem jó.
A második: nem adom fel, majd meglesz!''
És az 1800. volt az, ami a wolfram,
és akkor tessék, itt van az izzó.
És tudjuk ma a nevét.
Úgyhogy szeretnék egy idézetet felolvasni,
amit szeretnék, hogy mindig is
ott legyen a szemetek előtt,
hogyha ilyen falba ütköztök.
"Ha nem állunk készen a hibázásra,
sohasem jut eszünkbe eredeti gondolat."
Ezt Sir Ken Robinson mondta
a 2006-os TED-en,
és úgy gondolom,
hogy ez teljes mértékben így van.
Tehát figyeljetek arra, hogy bármikor
bármilyen problémába ütköztök,
olyan nincsen, hogy feladjuk,
mert előbb-utóbb meglesz rá a megoldás,
vonatkozik ez az élet bármilyen pontjára.
Picit szeretnék arról beszélni,
hogy miért jó ilyen dolgokkal foglalkozni.
Először is nagyon jó dolog,
hogy az ember
globális problémát oldhat meg.
Tehát azért ez így belül
nem egy rossz érzés,
hogy én erre tudom a megoldást,
és hát... hát ez nem egy rossz dolog, na!
(Nevetés)
és a második az az,
hogy ezzel azért utazhatunk bőven.
Bejárhatjuk a világot
különböző tudományos versenyeken,
ahol még talán elismerést is szerzünk.
Új kapcsolatokat építünk ki,
és itt nem arra gondolok,
hogy megismerem a jövő amerikai elnökét,
és majd akkor ő betesz engem valahova
vezérigazgatói posztba
nagyon jó fizetéssel,
hanem arra gondolok,
hogy különböző tudósokat,
tudósokat – fiatalok vagyunk –
szóval fiatal feltalálókkal
ismerkedek meg,
akiknek meglátom,
megismerem a gondolkodásmódját,
megismerem a projektjüket,
és el tudom képzelni azt,
hogy akár egy-két év múlva az ő tudását
meg az én tudásomat összevegyítjük,
és abból valami nagyon jó születik.
Úgyhogy ezért is jó dolog.
A másik, hogy azért barátokat is
szerzünk folyamatosan.
Én is elég sok helyen jártam,
és a mai napig levelezek
minden ilyen helyszínen
megjelent kutatótársammal.
Igen, ezt a diát azért tettem be,
(Nevetés)
mert említettem, hogy mik voltak
a problémák a modellel.
Mindig legyen szem előtt nektek,
hogy ha elmentek egy külföldi versenyre,
vagy akárhová, teljesen mindegy, 
konferenciára,
és nektek van hozzá egy modelletek,
az legyen kézipoggyász méret!
(Nevetés)
Még egy olyan sztori van,
hogy: ugye föladta a gépre...
vagy ez történt vele, vagy még rosszabb:
hogy nem érkezett meg,
vagy esetleg, hogy ott robbant föl,
teljesen mindegy.
Nekem ez probléma volt,
mert azt tudnotok kell,
hogy ehhez a modellhez,
amikor én ezt feltöltöm,
akkor van benne egy sárga folyadék;
fluoreszceinnel megszínezem a vizet.
Teljesen mindegy, tök szép sárga lesz,
úgy néz ki, mintha benzin lenne.
És azt használtam.
És amikor kinn voltam Amerikában,
és jöttem haza, nem adtam fel a gépre.
kézipoggyász volt,
egy pici folyadék még volt az alján.
Ugye ezt át kell vinni a szekun,
(Nevetés)
és akkor én itt bevittem,
s mondta, hogy: ''Mi ez?''
Mondom: ''modell''.
Azt mondja, hogy: ''Mi ez a modell?''
mert hogy életében nem látott ilyet.
Szerintem nem sokan vannak,
akik erre azt mondják,
ez egy tartály így első ránézésre,
de valójában az.
És akkor magyarázd el
a biztonsági őrnek a reptéren,
hogy az nem robbanófolyadék,
én nem vagyok terrorista,
én csak egy tudományos versenyen voltam,
és szeretném hazavinni a modellemet.
Hát nem volt egyszerű,
de végül is hazaengedett, tehát itt van.
(Nevetés)
És hát azzal szeretném
befejezni az előadásomat,
hogy miért is adtam ezt a címet,
hogy pillangóhatás.
Ugye az az apróság,
a pillangó szárnyának a rezdülése
számomra apukám története volt,
amikor elkezdtem ezzel foglalkozni.
És ez a tájfun,
ez engem elfújt Amerikába...
...elfújt elég sok helyre, az a lényeg.
És nagyon jó dolgok történnek az emberrel:
elismerik itthon.
Szerencsére két héttel ezelőtt
itthon is most már elismerték a munkát,
és a Sándor-palotába elmehettem.
A Köztársasági Elnök úr fogadott minket,
és kitüntetett minket,
amit azt hiszem, hogy óriási
megtiszteltetésnek mondhattunk,
és hát az eddigi legnagyobb
megtiszteltetés, ami valaha ért.
És azért hoztam ide
mégegyszer ezt az idézetet,
hogy tartsátok mindig szem előtt,
hogy bármikor veletek is
ugyanez megtörténhet!
Tehát ez a tájfun
titeket is elfújhat akárova,
és ez mindig legyen szem előtt!
Nagyon szépen köszönöm a figyelmet!
(Taps)
Köszönöm szépen!
Ez a bizonyos tájfun, ez a bizonyos szél
hová fog legközelebb fújni téged?
Engem...
Jövő héten szerencsére mehetek ki
Szöulba egy ilyen világkiállításra,
egy tanulmányi világkiállításra,
de az a lényeg, hogy titeket is fújjon el!
(Nevetés)
Köszönjük szépen!
Sok sikert hozzá!
Köszönöm a lehetőséget!
(Taps)
