Shakespeare napsal tragédii
Romeo a Julie v roce 1595.
Bylo to v době, kdy psal
komedii Sen noci svatojánské.
A představte si,
že ta komedie začíná jako tragédie
a vlastně končí jako komedie.
Ale Romeo a Julie začíná jako komedie,
je tam komediální rozhovor dvou sluhů,
a tragédií se stane až uprostřed.
Ta hra měla mimořádný úspěch.
Já myslím, že především proto,
že je to velký příběh.
Příběh milenecké lásky.
Přičemž...
...je to příběh adolescentní lásky.
Romeovi bylo přibližně 17 let,
Julii 14 let.
Představte si, že Julii hrál pán,
jmenoval se Robert Goughe.
Byl to zkušený herec ženských rolí,
protože v Shakespearově době nesměla
na jeviště vstoupit žena.
Já si myslím, že je to přelomová hra
v díle Williama Shakespeara.
A řekl bych to v jedné větě tak,
že v této hře
Shakespeare vynalezl svůj jazyk lásky.
V té hře jsou vlastně dva jazyky lásky.
Ten první je slyšet na začátku hry,
kdy Romeo mluví
se svým přítelem Benvoliem
a je stižen láskou,
mluví o lásce.
Chová se jako petrarkovský milovník.
Stráví noc tím,
že chodí po olivovém háji
a rozmnožuje rosu svými slzami.
A oba vedou takový velmi
vyumělkovaný dialog o lásce,
který je až manýristický.
Tam Romeo říká třeba:
„Vražedná lásko, něžná nenávisti..,“
jsou tam tyto paradoxy.
Nebo „láska je dým,
jak vzdech se rozplyne“.
Nebo řekne,
že „láska je pírko z olova“.
A je to virtuózní, je to úžasné.
Je to jako by mladý Shakespeare chtěl
ukázat, co všechno s řečí umí.
Ale já si myslím, že tam schází
něco nesmírně důležitého.
V té první řeči lásky
schází milovaná osoba.
Je to řeč o lásce jako takové,
a vlastně je vnitřně trochu prázdná.
A k tomu skutečnému objevu jazyky lásky
dojde až později.
Stane se to na bále v domě Kapuletů.
V domě, kde se slaví,
je tam nesmírný hluk,
všichni tančí, jedí.
Montekové proniknou nepozváni
do domu Kapuletů
a tyto dva veronské rody
se k smrti nenávidí.
To je samozřejmě hrozně důležité
pro celý ten příběh.
No a tam se stane,
že Romeo najednou uvidí Julii.
A ve vteřině ví,
že to je ona.
Je to láska na první pohled.
To je emoce, kterou Shakespeare znal.
Naleznete ji v Jak se vám líbí
a v mnoha jeho hrách.
Ale v tomto případě
je to vlastně epifanie.
Epifanie je cizí slovo,
původně liturgické,
a znamená zjevení malého Krista,
miminka Krista v jesličkách,
šestého ledna se to slaví.
Ale ve světském významu je epifanie
náhlé zjevení nějaké pravdy.
A v tomto případě
je to pravda emocionální
a Romeo ji prožije v tomto okamžiku.
A teď přichází k Julii
a osloví ji.
A představte si, pro mě tohle,
když jsem pochopil, oč jde,
tak pro mě to byl úžasný zážitek,
který velmi změnil
moje překládání sonetů.
Představte si, že oni mluví
formou sonetu.
Romeo ten sonet začne,
odříká čtyři řádky,
převezme to Julie
a tak dále.
A je to dokonalý sonet
o čtrnácti řádcích.
Přitom to není sonet recitovaný,
ale je to sonet doslova obývaný
a má tělo, má dvě těla.
Jedno se nazývá Romeo
a druhé se nazývá Julie.
Víte, co je obrovský paradox té scény?
Že sonet je pokládán za těžký,
jak strukturálně, tak i jazykově těžký
básnický útvar.
Trochu také za umělý útvar.
A tady je ta řeč Romea a Julie,
na rozdíl od té první
manýristické řeči Romea,
naprosto přirozená.
Ale nejen to.
Představte si, že tam jsou
dva trsy obrazů
v tom kratičkém
čtrnáctiřádkovém dialogu.
Ty první jsou smyslové a fyzické,
je tam dlaň, rty, v závěru polibek.
A ty druhé jsou sakrální,
protože se tam mluví o poutníkovi.
Vlastně Julie oslovuje Romea
jako poutníka.
Tady je jedna věc hrozně zajímavá.
Že tím se myslí svatá pouť,
například do Santiaga de Compostela,
ale také do Říma.
A samozřejmě jméno Romeo
je odvozeno od Říma.
Ne od města Verony,
ale od Říma.
Takže vlastně Romeo a Julie jsou
v tom sonetu a v celé té hře
poutníci lásky a mají jak ty sakrální,
tak ty smyslové významy.
Je to tak, jako by ten sonet vytvořil
takový malý prostor,
do kterého Romeo a Julie vstoupí
a jsou tam sami,
najednou neslyší ten hluk.
A ta řeč je nesmírně přesvědčivá,
je krásná a je to láska.
Na život a na smrt.
No, a pružinou toho tragického děje
je nenávist těch dvou rodů
a také to, že Tybalt,
který patří k rodu Kapuletů,
a je to slavný šermíř, nenávidí Romea,
protože Romeo je Montek.
A tak se stane,
že Tybalt vyzve na souboj jiného Monteka
jménem Mercucio.
To je přítel - nejlepší přítel - Romea,
ale je jiný než on.
Je to velmi cynický až skeptický mladík,
dvořan, který mluví především o těle,
používá materiální obrazy.
A Romeovy vzdechy lásky
jsou mu velmi cizí.
A Tybalt ho zabije - zabije Mercucia.
Potom chce Romeo
pomstít svého přítele a zabije Tybalta.
A v tu chvíli  od těch dvou milenců,
protože Julie je Kapuletová
a Romeo je Montek,
vznikne nesmírné napětí mezi společností
a těmito milenci.
A skončí to smrtí obou.
Já k tomu na závěr chci říct jednu věc,
která je nesmírně důležitá.
Víte, co v té hře
Shakespeare nikdy neříká?
Proč se ty dva rody nenávidí.
Ten důvod tam není.
Je tam jen ten fakt, že se nenávidí.
A já myslím, že to nevadí,
protože každá doba
si ten důvod napíše sama.
Já myslím, že je to podstata
toho 400 let dlouhého úspěchu této hry.
Že kdekoli se hraje Romeo a Julie
v situaci, kde je nenávist,
ať už náboženská, rasová,
národnostní, jakákoliv,
když to hrajete třeba v katolickém Irsku
a katolíci hrají Monteky
a protestanti hrají Kapulety,
nenávist rodů dostane smysl.
Takže bych řekl,
že Romea a Julii napsal Shakespeare,
ale svým způsobem ho píše každá doba.
Každá doba,
ve které je Romeo a Julie hrán.
A píše ho každý z nás,
kdo tu hru vnímá.
Titulky: studenti ČNES, ÚJKN
2016
