RÃZBOIUL LUI STALIN
CU URSS-UL (1924-1953)
CAZANUL ÎNCEPE SÃ FIARBÃ
Mai, 1942.
Campania de primãvarã începe.
Victorile sovietice din 1941
par, dintr-o datã, inutile,
iar încrederea zdruncinatã a lui Hitler
primeºte o încurajare majorã.
Un atac sovietic în sud,
la Harkov,
e anihilat
de contraofensiva germanã.
Sute de mii de soldaþi sovietici
sunt luaþi prizonieri,
ºi ajung în lagãrele germane.
Sunt pierderi pe care sovieticii
ºi le permit cu greu.
Fiindcã Harkov va fi trambulina
pentru atacul de varã
al lui Hitler în Caucaz.
Führer-ul e încrezãtor acum,
cã Wehrmacht-ul poate pune mâna
pe resursele vitale de petrol
de la Groznîi ºi Baku.
De la sfârºitul lui iunie,
armatele lui merg spre sud,
în zona muntoasã.
Stalin a concentrat Armata Rosie
sã apere Moscova,
aºa cã ofensiva
îl ia prin surprindere.
Sovieticii se retrag în grabã,
refugiindu-se pe dealuri,
ºi neputând decât sã saboteze
preþioasele câmpuri petrolifere.
Unitãþile germane înainteazã,
iar unii localnici
le primesc ca pe eliberatori,
încredinþându-ºi visurile
naþionaliste acestor noi stãpâni.
Vor descoperi în curînd
adevãrul tragic.
Pe mãsurã ce se regrupeazã,
Armata Rosie devine mai puternicã.
ªi tunetul panzerelor,
la început de neoprit,
e amuþit de opoziþia încãpãþânatã
pe singurul drum
prin munþi, cãtre Baku.
Dar, deºi rafinãriile
funcþioneazã încã pentru sovietici,
un nou pericol
bântuie la orizont.
Douã armate germane mai mici
au înaintat lent spre est,
cãtre oraºul industrial Stalingrad.
Hitler vrea sã meargã spre sud,
ºi vede cã are o ºansã sã întrerupã
orice legãturã între Moscova ºi Caucaz.
Oraºul de pe Volga devine
noua lui tintã principalã.
Armata a 6-a germanã,
cuceritoarea Parisului în 1940,
grãbeºte înaintarea,
ºi din nou Armata Rosie
bate în retragere.
Pentru soldaþii sovietici,
ar putea fi sfârºitul.
Chiar ºi fiul lui Stalin
a fost luat prizonier,
iar poza lui, pusã pe
manifestele de propagandã
sporeºte aºteptãrile unei
iminente victorii germane.
Dar Stalin nu mai acceptã
retrageri rapide,
în pragul catastrofei, el recurge,
ca întotdeauna, la teroare.
Ordinul secret al lui Stalin cu nr. 227,
semnat de el la
sfârºitul lui iulie 1942.
Conform ordinului,
orice retragere neautorizatã
e pedepsitã cu moartea.
"Niciun pas înapoi."
Stalin vrea asta la propriu.
Iar aceste imagini
aratã trupele NKVD
punându-i ordinul în aplicare.
Trupele sunt numite
"unitãþi de blocare".
ªi mãrºãluiesc chiar
în spatele armatei,
ucigând imediat pe oricine
încalcã Ordinul 227.
Cine face parte din ele?
În lumea lui Stalin, oricine
poate ajunge sã aplice legea...
... recruþi tineri ºi vârstnici,
membrii ai minoritãþilor,
ºi ai NKVD-ului.
Unele dintre aceste unitãþi
se laudã cu talente remarcabile.
Anna Bugrimova, aici în stânga,
a luptat cu ele ºi le cunoaºte bine.
Armata mergea în luptã,
iar noi eram în urma ei.
La 500 de metri în spate.
Nimeni nu putea sã se
întoarcã ºi sã fugã.
Dacã o fãcea, era împuscat pe loc
de unitãþile de blocare
sau era arestat
de divizia specialã NKVD.
Eu aveam o carabinã.
Apoi prietenii mi-au dat un pistol.
ªi am aruncat carabina.
Siberienii erau în vârstã.
Unitatea noastrã de blocare
era formatã din siberieni,
foºti condamnaþi care
jefuiserã bãnci ºi fabrici.
Erau infractori,
dar se purtau bine cu mine.
Erau executanþii perfecþi
ai ordinului lui Stalin,
îndeplineau voinþa comandantului suprem,
fãrã ezitare sau milã.
Iar Stalin a mai introdus o pedeapsã.
Batalioanele penale.
Condamnaþii trebuie sã activeze
în ele trei luni,
nicio zi în plus,
dar pentru mulþi dintre ei
ºi atât va fi imposibil.
Pânã ºi cei care comit
delicte minore,
de exemplu supãrã un ofiþer...
au motive sã se teamã
de tribunalele militare.
"Vinovat" este verdictul
preferat dat de acestea.
Urmeazã transferul inevitabil
în batalioanele penale
de fapt, o sentinþã
de condamnare la moarte.
Ele sunt primele aruncate
în orice luptã fãrã speranþã,
primele care înfruntã
orice rafalã mortalã.
Dar, luptã bine
cu multã îndârjire.
Sunt soldaþi care au
ceva de dovedit, speriaþi
dar ºi dornici sã scape
de stigmatul faptelor din trecut.
O ranã în luptã e de ajuns
ca sã fii trimis de pe front.
Dar fiecare rãnit e examinat
cu atenþie de ofiþeri,
pentru ca sã nu fie autoprovocatã
sau fãcutã de unitãþile de blocare.
Celor rãniþi cu adevãrat în luptã
li se scrie în dosar
"ispãºit cu propriul sânge".
Morþii au parte
de aceeaºi consolare,
deºi în viaþã sunt carne de tun.
Realizãrile batalioanelor penale
sunt ignorate de documentele oficiale.
Acest lucru îl înfurie ºi acum
pe fostul pilot,
Artiom Anfinogenev.
Piloþii
din batalioanele penale
fãceau cele mai grele misiuni,
precum traversarea fluviului,
esenþiale în bãtãlia Stalingradului,
ºi atacau bazele majore de tancuri.
Erau trimiºi în trei tipuri de misiune
dar nu au avut parte
de nicio recunoaºtere oficialã.
În mod normal, piloþii erau rãsplãtiþi
pentru fiecare misiune de luptã.
În cazul unitãþilor de la sol,
era important la câte lupte
ai luat parte.
Piloþii de luptã normali
erau rãsplãtiþi
pentru fiecare avion doborât,
iar piloþii de atac
la sol erau notaþi
cu fiecare misiune de luptã.
Toate se adãugau la dosarul
pilotului respectiv.
Dar în cazul batalioanelor penale,
misiunile nu erau recunoscute.
Zburai, luptai, doborai avionul german,
dar nu þi se recunoºtea misiunea,
pânã nu erai rãnit
sau pânã când comandantul
nu considera
cã þi-ai sãvârºit pedeapsa.
Iar pentru piloþi,
prima ranã e de obicei ºi ultima.
Aºa cã pot fi iertaþi dacã credeau
cã pentru a scãpa de rãzboi
cel mai uºor e sã fie luaþi prizonieri.
Dar deºi este nemilos ºi dezumanizant,
programul lui Stalin
de opresiune
galvanizeazã Armata Rosie.
Suren Mirzoian era ofiþer
în Armata 62,
care a apãrat Stalingradul.
Unii cred cã Ordinul 227
a fost criminal.
Nu! A fost vital
pentru apãrarea tãrii.
Un factor galvanizator.
Fãrã acest ordin,
soldaþii ar fi continuat
sã se retragã.
ªi unde puteau merge?
Stalin avea dreptate
când spunea cã
nu avem unde merge,
dincolo de Volga.
Odatã, când au încercat sã-l prindã
pe un comandant de-al nostru,
el a stat acolo, în tranºee,
ºi le-a arãtat din ce era fãcut.
Era înconjurat.
Nu mai avea muniþie,
grenade, nimic,
le terminase pe toate.
Aºa cã s-a ridicat,
ºi-a dat pantalonii
jos ºi a zis:
"Veniþi ºi luaþi asta!"
Dar sfidarea
nu poate þine duºmanul
departe de Stalingrad.
La sfârºitul lui august,
germanii au ajuns la Volga
ºi oraºul e înconjurat.
Hitler îºi anunþa triumful
ºi s-au bãtut deja
medaliile în cinstea victoriei.
Iniþial, Stalingradul pare
la un pas de cucerit.
Dar acesta e oraºul lui Stalin,
simbolul prestigiului sãu personal,
aºa cã ºi femeile ºi copiii
trebuie sã-l apere.
Am trecut Volga la Krasnaia Sloboda,
vizavi de locul unde suntem acum.
Eram acolo de câteva zile,
când poliþistul a început sã vinã
ºi sã cearã
ca tata ºi cu mine sã ne
întoarcem imediat la Stalingrad.
Spunea cã tata
rãspândeºte panica, inutil.
L-a numit "las" ºi i-a spus
cã nu are dreptul sã fie acolo,
cã trebuie sã se întoarcã
imediat la Stalingrad.
Armata 62 nu a fost
trimisã încã în oraº,
ºi doar o divizie NKVD
înfruntã atacurile
primelor panzere.
Alãturi de ea, sunt muncitori
de la fabrica localã de tractoare,
înarmaþi doar cu sfidare.
Când am ajuns la linia frontului,
un tanc fãrã turelã
a tot trecut pe lângã noi.
Era condus de un muncitor.
Luat de fervoarea patrioticã,
nu mai pusese turelã.
ªi nu avea niciun tun,
doar o mitralierã.
Dar era hotãrât sã-ºi
apere patria
doar cu atât.
Însã Luftwaffe nu e
impresionatã de acest eroism.
În ultimele sãptãmâni din august,
porneºte o campanie
de bombardamente de teroare.
Este prima încercare,
de distrugere sistematicã,
sector cu sector,
a unui oraº sovietic.
Nesfârºite ºiruri de avioane
survoleazã Stalingradul.
Fabrici, case,
femei ºi copii...
toate sunt þinte.
Cinci zile ºi nopþi
continuã bombardamentul,
transformând oraºul
într-un rug uriaº.
Când tunetul se opreºte,
50.000 de oameni sunt morþi,
ºi 150.000 sunt rãniþi.
Victime ale aviaþiei lui Hitler,
dar ºi ale regimului stalinist
care i-a forþat sã rãmânã în oraº.
Cãminul lor a devenit
un haos de ruine carbonizate.
Dar, pentru locuitorii Stalingradului,
adevãratul coºmar abia începe.
Fiindcã Wehrmacht-ul vrea
sã ia în stãpânire ruinele.
La marginea oraºului,
germanii se aºteaptã
la o cucerire rapidã.
Vor avea parte, în schimb,
de lupte feroce
într-unul dintre cele mai
cumplite dueluri ale morþii din istorie.
Când germanii se apropie,
ruinele prind viaþã, cu furie.
Soldaþii ºi cetãþenii sovietici
nici nu se gândesc sã se predea.
O mie de lupte disperate
se dau pe stradã,
iar linia frontului
se deplaseazã mereu în oraº.
În curînd, nici drapelele
de recunoaºtere nu mai ajung.
Bombardierele germane nu pot
distinge între prieteni ºi duºmani.
Stalingradul devine un adevãrat infern.
Linia frontului poate fi o casã,
o alee, o linie de tramvai, un zid.
Fiecare stradã e un câmp minat,
pe unde tunurile nu pot trece.
Soldaþii sovietici, lipsiþi
de sprijinul aviaþiei ºi artileriei,
trebuie sã lupte corp la corp,
viaþa le atârna
de priceperea, deºteptãciunea
ºi viclenia lor.
Fostul soldat Vasâli Zaitev:
Lunetiºtii fasciºti veneau aici
ca sã-i acopere pe ceilalþi germani,
care mergeau sã ia apã
din izvorul acela.
Volga era la micã distantã,
dar naziºtii mureau de sete.
De aceea s-a ajuns
la un duel al lunetiºtilor.
A durat trei zile,
dar noi am câºtigat,
în cinci secunde.
Fascistul venise bine pregãtit.
Îmi eliminase deja doi lunetiºti.
Apoi, cu ajutorul altora,
am reuºit sã-l anihilez.
Nu ºtiam cine venise
sã lupte la Stalingrad,
dar apoi,
am aflat cã era comandantul
unei ºcoli de lunetiºti din Berlin.
Dar rãzboiul din tranºee
are ºi momente de eroism.
Aceastã casã a fost apãratã
de un singur pluton
de gladiatori ai lui Stalin,
plutonul sergentului Pavlov.
Înconjuraþi complet de germani,
oamenii lui Pavlov apãrã
acest punct vital
pânã primesc întãriri,
59 de zile mai târziu.
Suficient timp pentru ca o femeie,
una dintre numeroºii oameni
înghesuiþi în pivniþã,
sã nascã în mijlocul acestei orgii a morþii,
care e Stalingradul în toamna aceea.
Strãzile erau pline
de femei ºi copii morþi,
de cadavre arse
complet sau în parte.
Aceste imagini
ne marcau foarte tare.
Am luptat cã fiarele,
pentru fiecare casã ºi metru de teren.
Nu ne era fricã de nimic.
Odatã, dupã ce germanii
cuceriserã o casã în apropiere,
o parte a unitãþii noastre
a mers acolo
ºi în 24 de ore a ucis
toatã compania germanã.
Cum au reuºit?
I-au înjunghiat pe toþi
în noaptea aceea.
S-au rãzbunat
ºi le-a fãcut plãcere.
Ca ºi cum le-ar fi spus germanilor:
"Aþi vrut sã veniþi,
aici rãmâneþi!"
"Niciunul dintre voi
nu se va întoarce acasã!"
Cu toate acestea, treptat ºi inevitabil,
Armata 62 pierde teren.
Sosesc încã întãriri pe Volga,
dar Wehrmacht-ul se pregãteºte
sã ia cu asalt fluviul,
ºi costurile vor fi cumplite.
Numãrul rãniþilor e uriaº,
iar infirmierele trebuie sã treacã
printr-un val de foc ca sã-i ajute.
Dovedind curajul extraordinar
al femeilor sovietice,
acestea îºi riscã viaþa,
ca sã salveze soldaþii.
Dar ordinele se înãspresc,
ºi multe femei mor încercând
sã salveze nepreþuitele arme.
Traversarea Volgãi, reconstituitã
de cineaºtii sovietici contemporani.
Întãririle sovietice ating malul apei,
dintr-un coºmar într-altul.
În unele zile, Volga e
înroºitã de atâta sânge.
Dr. Boris Perepeciaiev
a tratat rãniþii atunci.
În fiecare zi,
veneau barjele pe Volga,
aducând întãriri,
ºi luând rãniþii.
Erau atâtea cadavre,
cã trebuia
sã pãºeºti pe ele.
Uneori, erau ºi rãniþi
acolo, pe mal.
Cãlcai peste cadavre
ºi brusc auzeai:
"Uitã-te pe unde calci, împiedicatule!"
Într-o searã,
am avut un moment
în care am cedat mental,
deºi nu mi-am dat seama atunci.
Mergeam pe mal,
ºi mi-am amintit un cântec
din filmul
"Copiii cãpitanului Grant",
ºi am început sã cânt.
"Acolo unde caii calcã pe cadavre,
ºi pãmântul e îmbibat cu sânge."
Apoi am auzit înjurãturi
din toate pãrþile.
Germanii din apropiere mã auziserã,
ºi au început sã tragã.
Am cãzut imediat la pãmânt.
Nu ºtiu pe ce, dar am cãzut.
Am aºteptat sã vinã barjã,
ºi am plecat, nevãtãmat.
Germanii controleazã acum
aproape tot Stalingradul,
iar Hitler anunþa deja
victoria totalã.
Apãrãtorii oraºului dau totul,
dar duºmanul înainteazã mereu.
Generalul Ciuikov,
comandantul Armatei a 62-a,
duce o campanie tacticã inteligentã,
dar trupele lui nu pot spera sã opreascã
mult mai numeroasã armatã germanã.
La începutul lui noiembrie,
aceasta ºi-a croit drum prin Stalingrad,
împãrþind Armata a 62-a în douã.
Într-o ultimã ºi disperatã încercare,
Ciuikov dã atac dupã atac
pentru gorganul Mamaev,
un deal vital în centrul luptelor.
Controlul asupra dealului
se schimbã de opt ori,
iar Ciuikov aruncã totul în luptã,
orice soldat ºi tot ce zboarã.
S-a dat o luptã nesfârºitã
pentru gorganul Mamaev.
Infanteria noastrã,
care îl lua cu asalt,
necesitã sprijin aerian.
Când au apãrut
bombardierele germane,
Kriughin, comandantul trupelor
locale de aviaþie,
a chemat o escadrilã sã le alunge
ºi sã ne acopere trupele.
ªapte avioane...
... nu voi spune ºi numele
cãpitanului... au decolat,
ºi când au vãzut armata
de bombardiere germane, venind cãtre ele,
s-au întors ºi au zburat
în lungul Volgãi.
Kriughin a dat ordin sã fie
împuscat comandantul escadrilei.
Am citit apoi în raport,
cã piloþii ceilalþi
au ajuns la batalioanele penale.
Pierderile aviaþiei au fost
cumplite la Stalingrad.
Groaznice.
Un regiment stãtea în medie
pe front circa o sãptãmânã.
Atât rezista.
Vã daþi seama ce pierderi
cumplite aveam.
ªi asta...
din cauza intensitãþii
ºi importanþei bãtãliei.
Se decidea viaþa sau moartea
tãrii ºi poporului nostru.
Dar soldaþii erau aruncaþi aici
în luptã ca într-un furnal,
fie cã erau pregãtiþi sau nu.
Trebuia ca golurile sã fie umplute,
aºa cã piloþii ca mine
alcãtuiau 100 de regimente
formate numai din sergenþi.
Fiindcã eu am fost sergent.
100 de regimente de sergenþi au fãcut
cursuri de doborât avioane
înainte de rãzboi.
80% dintre ele au luptat
la Stalingrad.
Într-o zi, dupã ce terminasem
cursurile de varã
lângã Perm,
au chemat toþi piloþii
ºi au dat ordin.
Cei de la "A" la "K",
la dreapta ºi înapoi în baracã.
Cei de la "L" la "Z", la stânga
cãtre magazie,
ºi de acolo, sã se alãture imediat
infanteriei de la Stalingrad.
Aºa s-a întâmplat
cã au trimis piloþi sã lupte acolo.
Iar piloþii de la "A" la "K, "
cu mine printre ei,
pentru cã numele meu este Anfinogenov,
au fost trimiºi apoi pe front.
Aºa cã am ajuns pe front
cu doar 3 ore ºi 40 de minute
de pregãtire.
Lidia Litviak e pilot
a uneia dintre cele trei unitãþi
de femei pilot trimise la Stalingrad,
ºi unul bun.
10 avioane germane
au fost doborâte de ea.
Încã unul ºi va primi titlul suprem:
Erou al Uniunii Sovietice.
Dar apoi, iubitul ei
pilot într-o altã escadrilã,
e ucis.
Cum spune fratele ei,
pierderea a distrus-o.
Ne scria în fiecare zi,
pe hârtie în formã de triunghi:
"Pentru mama ºi Iurã."
În ultima ei scrisoare, ne-a spus...
"Mamã, am visat cã eram pe malul
unui râu mare ºi învolburat, "
"ºi iubitul meu Alioºa
mã chemã din partea cealaltã."
Mama a spus atunci:
"S-a sfârºit, o sã moarã."
Dar cum aratã viaþa
milioanelor de cetãþeni sovietici
care sunt departe de front?
Propaganda îºi îndreaptã toatã atenþia
asupra bãtãliei Stalingradului,
aºa cã oamenii
contribuie cu orice pot.
Îºi dau bijuteriile, banii,
tot ce poate ajuta ca soþii,
fraþii ºi fiii lor
sã rãmânã în viaþã.
Toþi fac parte dintr-un efort naþional
uriaº, pentru a salva Stalingradul.
Iar în centrul cruciadei sovietice,
departe de privirea lui Hitler,
una dintre cele mai uluitoare
operaþiuni de rãzboi.
Lucrãtori ºi maºini
din regiunile industriale
din vestul URSS-ului
au fost smulºi din cleºtii
invadatorilor naziºti.
Acum a început migraþia cãtre est,
În est, dincolo de Urali,
unde se pune explozibil
în pãmântul îngheþat
ºi fabricile sunt reconstruite de la zero.
Oamenii muncesc repede
în iarna cumplitã,
dar nevoile patriei sunt uriaºe,
ºi multe fabrici intrã în producþie
înainte de a avea acoperiº.
La finalul rãzboiului,
în Siberia, vor fi peste 2000
de fabrici noi,
uzine care
produc arme ca sã sprijine
Armata Rosie pe front.
Dar armata are nevoie de oameni.
Aºa cã, în timp ce Hitler
menþine încã bãrbaþi acasã,
în fabrici,
legiuni întregi de copii sovietici
trebuie sã-ºi ajute patria la nevoie.
Împreunã cu mamele lor, ei muncesc
sã împlineascã miracolul siberian.
Viitorul URSS-ului
depinde de ei toþi.
De calitatea armelor produse,
de cantitatea de petrol extras,
ºi de barjele pe care le conduc
ca sã aducã necesarul pe Volga...
... la Stalingrad.
ªi, odatã în viaþã, Stalin
nu le iroseºte eforturile.
Înfrângerile din anul acela l-au uluit,
aºa cã propunerea mareºalului Jukov
de a porni contraatacul
e întâmpinatã cu rezerve.
M-a întrebat la ce m-am gândit.
Stalin a mai întrebat:
Ce front era acela?
Vasilievski a spus cã
e un nou front
pe lângã cel de pe Don.
Ca sã putem înainta decisiv
asupra germanilor de la Stalingrad.
Aripa stângã a armatei noastre
urma sã meargã spre Kalaci,
sã înfrunte duºmanul.
Stalin a întrebat dacã
avem destule trupe
pentru aceastã operaþiune.
ªi a sugerat sã ne limitãm
la manevrele de pe Don,
de la nord la sud...
... ºi de la sud la nord."
Noi ne-am opus lui Stalin,
i-am spus cã dacã facem asta,
germanii ºi-ar trimite
unitãþile mecanizate
de la Stalingrad
ºi ne-ar bloca manevra.
Stalin a zis:
"Trebuie sã ne
calculãm bine
forþele ºi resursele."
"Fiindcã sarcina principalã
e sã menþinem Stalingradul."
ªi a zis sã nu spunem
nimãnui de acest plan.
Nimic nu trebuie sã distragã
atenþia de la bãtãlia
dusã la Stalingrad.
Oraºul a devenit
obsesie globalã,
ºi dominã presa lumii.
ªi acum, mai mult ca oricând
prestigiul lui Stalin
cere ca el sã nu cadã.
Dar existã ºi un alt motiv.
Armata a 6-a trebuie menþinutã
ocupatã la Stalingrad,
în timp ce Armata Rosie se adunã,
plãnuindu-ºi rãzbunarea.
Iar aliaþii URSS-ului
îºi croiesc propriul drum
spre oraºul asediat.
Ajutoarele britanice sosesc
prin gheþurile de la Murmansk...
... sau la graniþa cu Iranul.
ªi de pe aerodromurile
americane din Alaska,
avioane de luptã
pleacã spre Siberia
sã ajute Armata Rosie
aproape gata de contraofensivã.
Comandantul de artilerie Voronov
coordoneazã planurile,
împreunã cu generalul Vatutin,
comandantul frontului sud-vest,
cu Rokossovski,
care conduce frontul de pe Don,
ºi cu Eremenko, însoþit de umbra
lui politicã, Hruºciov.
Planurile lor sunt supervizate
de consilierii militari în care Stalin
are cel mai mult încredere:
Jukov ºi Vasilevski.
Pe 19 noiembrie,
un uriaº atac al artileriei
pe frontul de sud-vest
strãpunge gerul,
decimând în cale armatã românã,
insuficient pregãtitã.
Aceasta este Operaþiunea Uranus.
Tancurile lui Vatutin
intrã aproape imediat.
Iar aripa de sud, a lui Eremenko
loveºte a doua zi.
Wehrmacht-ul e luat complet
prin surprindere ºi nu-i poate opri.
ªi, dupã cum se prãbuºesc aliaþii
lui pe flancuri,
nu existã rezerve care sã opreascã
valul roºu, reînviat.
În doar trei zile,
frontul sud-vestic
a ajuns la Kalaci,
la 80 de kilometri
de Stalingrad.
Pe 23 noiembrie,
la câþiva kilometri de Kalaci,
primele unitãþi fac joncþiunea
cu armata lui Eremenko.
Brusc, Armata a 6-a germanã
ºi Armata a 4-a panzere,
300.000 dintre cei mai buni
soldaþi ai lui Hitler,
sunt înconjurate, blocate la Stalingrad.
Vânãtorul a fost prins în pradã.
Uluit, Hitler îl trimite
pe Manstein,
la Stalingrad.
Trupele lui trebuie sã spargã
"inelul" sovietic din jurul oraºului
ºi sã obþinã premiul
pe care Hitler l-a promis
deja poporului german.
Douã armate sovietice,
a 51-a ºi a 2-a,
sunt trimise sã opreascã
trupele lui Manstein.
Sergentul de artilerie Rasporkin
fãcea parte din rândul lor.
400.000 de soldaþi au fost trimiºi
imediat, pe jos.
Ne-am fixat tunurile
de cum am ajuns.
Nici n-am mai sãpat gropi.
Nu aveam timp.
Tancurile ne atacau
liniile de infanterie.
Condiþiile din ambele tabere
erau tot mai extreme ºi inumane.
Niºte soldaþi au fost uciºi,
iar, apoi,
tancurile care fãcuserã asta
au trecut peste ei.
La ce le mai folosea?
Unitãþile sovietice plãtesc un preþ
cumplit pentru oprirea lui Manstein.
Douã treimi dintre soldaþi
sunt uciºi sau rãniþi.
Dar în faþã noilor tancuri Tiger,
luptã ca unitãþi de elitã, neînfricat.
Zile în ºir,
în baracã ºi pe front
nu puteam sã-mi stãpânesc dintii.
Îmi clãnþãneau de fricã.
Da, îmi clãnþãneau
ºi nu puteam sã mã opresc.
Odatã, mi-au clãnþãnit douã zile.
ªi când am doborât un tanc Tiger,
în Gromoslavka, lângã Stalingrad,
am fost aºa asurzit,
cã n-am mai putut sã vorbesc.
La noi nu era nevoie
de batalioane de blocare,
fiindcã unitatea noastrã,
nu dãdea niciodatã înapoi.
ªi din câte îmi amintesc,
nici cealaltã n-a fãcut
un pas înapoi.
Nu mai existã ajutoare
pentru trupele germane
de la Stalingrad.
Hitler le numeºte "campioanele" lui,
dar ordinul lui de necapitulare
le condamnã la moarte.
Acum, Goering le oferã sprijin
eroilor asediaþi ai Reich-ului.
Luftwaffe va aduce 500 de tone
de provizii pe zi
la Stalingrad.
Luftwaffe încearcã,
dar Armata Rosie aduce
baterii antiaeriene suplimentare,
ºi transporturile aeriene germane
sunt distruse.
În curînd, nici 50 de tone
de provizii nu pot fi aduse zilnic.
Pe mãsurã ce Armata Rosie
închide inelul în jurul Stalingradului,
ºi înainteazã precaut prin zãpadã,
luându-ºi timp sã aducã
artileria ºi aviaþia...
... germanilor blocaþi
printre ruine ºi frig
li se spune sã lupte mai departe,
susþinuþi doar de promisiunile
deºarte ale victoriei,
ºi câteva sfaturi
din partea Führer-ului...
Cum sã sape un adãpost în zãpadã.
Diagramele primitive
sunt aproape o insultã
pentru veteranii disperaþi.
Iar contra degerãturilor, Führer-ul
recomandã... o pungã pe fatã.
Dar, ca ºi trupele sovietice,
germanii nu vor sã se predea.
ªi, în timp ce se agatã
de orice ruinã din oraº,
apocalipsa de gheatã
se întoarce la Stalingrad.
Comandantul german
de regiment Schteidle:
"Infanteria trãieºte printre
cadavre de câteva sãptãmâni."
"Cadavre în dreapta.
Cadavre în stânga."
"Cadavre lângã tine.
Cadavre sub tine."
"ªi sub puºca."
Dacã un glonþ e tras
de la 100-150 m distantã,
nu strãpunge un cadavru îngheþat.
Aºa cã am adunat morþii,
i-am sprijinit ºi i-am folosit
ca apãrãtoare.
Pentru soldaþii de rând
din ambele tabere,
e apogeul unei lungi
ºi sumbre cãlãtorii.
Foloseam cadavrele îngheþate
ºi pe post de buºteni,
rostogolindu-le sub roþile
vehiculelor care se împotmoleau.
Aºa, reuºeau
sã treacã mai departe.
De ce fãceam asta?
Am reuºit...
sã recucerim un sat,
dincolo de Don.
Iar localnicii ne-au spus câþi oameni
au fost arºi de vii de germani.
Au închis toþi tinerii într-un siloz,
l-au acoperit cu fân ºi au dat foc.
Au ars 30-40 de oameni.
Aºa cã, pentru asta
voiam sã-i distrugem.
Era clar cã asemenea
atrocitãþi se produc.
Germanii nu aveau
pic de fricã de Dumnezeu.
Da, ãsta e adevãrul.
Când un vehicul se bloca,
puneam cadavre germane sub el.
Toþi am fãcut asta.
ªi ºtiþi de ce?
Când am intrat în siloz ºi am vãzut
cadavrele arse pe jumãtate,
aºa a fost de furios
de ce fãcuserã cu ai noºtri!
Cu cazacii noºtri de pe Don!
ªi am jurat cã o sã le plãtesc,
chiar dacã am fãcut asta altfel.
Dar incidentul cu
vehiculul s-a întâmplat,
ºi n-o s-o uit niciodatã.
Da, la Stalingrad oamenii
îi urãsc pe invadatori.
Ura e tot mai adâncã,
pe mãsurã ce trupele sovietice
aflã metodele naziste.
În lagãrul acesta au fost închiºi
2000 de prizonieri sovietici,
ºi în momentul eliberãrii,
mai erau 20 în viaþã.
Supravieþuitorii povestesc
despre tratamentele brutale,
ºi experimentele medicale groteºti.
E de mirare cã vor rãzbunare?
În centrul "cazanului",
gladiatorii lui Hitler
ºtiu cã sunt pierduþi.
Trãdaþi,
ei evacueazã câþiva rãniþi cu ultimele
avioane care pleacã de la Stalingrad.
Acestea duc ºi ultimele lor cuvinte
cãtre familii, iubite, prieteni.
"Sã uiþi totul, Margarit,
cât mai repede."
"ªtiu cã mã vrei alãturi,
nu doar ca soþ ºi iubit,
dar ºi ca pianist."
"Margarit, trebuie
sã ºtii adevãrul."
"Eu nu mai am mâini,
nu din decembrie."
"Mi-am pierdut degetul mic
de la mâna stângã ºi,
mai rãu,
de la degerãturi, ºi trei degete
de la mâna dreaptã."
"Abia mai pot þine o canã în minã,
cu cele douã degete rãmase."
"Am devenit neajutorat."
"Nu înþelegi ce importante sunt
lucrurile astea, pânã nu le pierzi."
"Tot ce mai pot face cum trebuie
e sã trag, folosindu-mi degetul mic."
"ªi nu pot trage toatã viaþa, nu?"
"Aºa cã mâinile mele nu mai au rost."
"Te simþi mai bine acum
cã ºtii adevãrul?"
Victime obiºnuite,
resemnate cu soarta lor...
... abandonate în Hades,
ca Führer-ul sã-ºi salveze mândria.
ªi când sovieticii trimit,
prin sectorul trupelor romaneºti
propunerea unei capitulãri onorabile,
Hitler distruge aceastã speranþã.
Ordinul lui e sã lupte,
pânã la ultimul glonþ.
ªi luptã,
dar gloanþele se terminã,
iar Armata Rosie
continuã sã atace.
La sfârºitul lui ianuarie,
sunt copleºiþi,
ºi regimente întregi
renunþa la luptã.
Dar, aºa cum descoperã
cameramanul oficial Orliankin,
orice casã din Stalingrad
e încã o posibilã capcanã.
Pe front, unde lupta
Divizia a 13-a,
era o casã la subsolul cãreia,
se ascundeau lunetiºti germani.
Dacã vedeau un soldat de-al nostru,
îl împuºcau imediat.
Apoi, dintr-o datã,
unul a venit în fugã spre noi,
agitând o cãmaºã albã.
Nemþii se predau,
cu mâinile sus.
Bãieþii noºtri au ieºit atunci
din tranºee,
fiindcã vãzuserã steagul alb.
Exact când voiam sã filmez,
germanii au început sã tragã,
cu un tir cumplit de mitraliere,
de la toate ferestrele casei,
în bãieþii noºtri,
care ieºiserã sã ia prizonierii.
Asta era legea.
Dacã ei se predau,
noi trebuia sã-i acceptãm.
Aºa cã soldaþii noºtri au cãzut,
fie morþi, fie rãniþi,
fie încercau doar sã evite gloanþele.
În final, pe 2 februarie,
ultimele trupe germane
de la Stalingrad s-au predat.
Dupã cinci luni lungi,
bãtãlia începutã aproape
accidental s-a terminat.
Dar comandantul Armatei a 6-a,
Paulus, nu e printre prizonieri.
Istoricul Lev Bezimienski
fost ofiþer de spionaj:
Când au adus
primii generali capturaþi,
nimeni nu era
sigur 100% dacã Paulus
trãieºte sau nu.
Exista posibilitatea
sã fi fost salvat
în ultimul moment.
Teoretic se putea,
sã fi plecat din Stalingrad,
dar practic nu.
Aºa cã am devenit
un "microfon" uman.
Pe atunci,
nu existau dispozitivele
de ascultare de acum.
Mi s-a dat o uniformã germanã
ºi am fost pus în aceleaºi barãci
cu generalii germani capturaþi.
Trebuia sã ascult ce spun,
mai ales dacã vorbeau de Paulus.
Am stat cu faþa la perete,
sã nu mã recunoascã.
Mã ocupasem de ei
când au fost aduºi.
Aºa cã am stat ºi am ascultat.
ªi brusc, i-am auzit vorbind de el,
fãrã sã-i spunã numele.
În germanã existã cuvântul "Ober, "
care înseamnã "comandant general."
Spuneau cã "Ober-ul" a spus ceva
ºi cã e încã printre ei.
Deci Paulus era încã la Stalingrad.
Paulus, instruit de Hitler
sã se sinucidã,
e prins în subsolul
unui magazin din oraº.
Stalin îl foloseºte la fel cã Hitler,
pentru propagandã.
Dar, deºi apare
în faþa presei mondiale,
Paulus nu spune nimic de trãdare,
ci doar numele, gradul ºi matricola.
Odatã cu comandantul lor,
circa 91.000 de supravieþuitori
germani s-au predat.
Totuºi au fost victimele lui Hitler,
ºi acum vor suferi de mâna lui Stalin.
Dictatorii au fãcut schimb
de roluri, dupã Harkov.
Acum, Hitler calculeazã preþul uriaº
al obsesiei lui pentru Stalingrad,
iar liderul sovietic triumfã în fata
imaginilor cu generali prizonieri.
Dar dacã, la fel ca duºmanul lui,
Stalin crede cã filmul e cheia
cãtre aprobarea posteritãþii,
greºeºte.
Wehrmacht-ul nu va mai ajunge
niciodatã aºa departe în est.
Victoria marcheazã punctul
de rãscruce al destinului sovietic.
Dar marele monument de pe Volga
nu e un omagiu adus tiranilor,
ci oamenilor de rând.
Statuia reprezintã patria,
dar ºi mama.
ªi strigãtul ei e unul de victorie,
dar ºi de durere pentru copiii ei,
pentru gladiatorii,
aruncaþi de patima despoþilor
în abisul de la Stalingrad.
SFÂRªITUL EPISODULUI 6
