Translator: Júlia Vilafranca Molero
Reviewer: Xavier Menduiña
Bona tarda.
No veig a ningú, només veig llums.
Però sento el batec del vostres cors 
i en tindré prou per xerrar una estoneta.
Abans d'explicar el tema 
que m'han proposat
us he d'explicar una 
anècdota que m'ha passat
perquè es que crec que 
us l'he de dir, l'he de compartir
He dinat en un restaurant 
d'aquí molt important
i m'han donat una taula 
al costat de la cuina
i he sentit una conversa que 
m'ha deixat molt parat.
El xef ha cridat a reunió 
a tots els animals de la cuina,
i ha reunit a les gallines, els conills,
les vedelles, els "tocinos"...
Els ha reunit a tots.
I els hi ha dit: "us he reunit aquí
per fer-vos una única pregunta.
Amb quina salsa voleu ser cuinats?"
I els animals s'ha quedat allí 
esparverats, immòbils, aterroritzats.
I el xef ha repetit la pregunta: "que dic 
que amb quina salsa voleu ser cuinats".
I al cap d'un rato la gallina diu: "home, 
a mi m'agradaria que no em cuinessin".
Diu: "això és un comentari improcedent,
només teniu dret a decidir la salsa
amb la que us cuinarem".
Llavors aquesta història real,
com podeu veure,
que l'hi vaig sentir per primera vegada
a un gran pensador mort fa pocs mesos,
Eduardo Galeano,
és real.
És real, l'estem repetint, l'estem 
inculcant als nostres fills contínuament.
Els hi estem dient, ja quan són petits
que han d'estudiar, treure bones notes
que el dia de demà si no tenen una bona
carrera no es guanyaran la vida.
Que això està molt difícil,
que tot és molt competitiu,
que s'ha de lluitar, que s'han de preparar
per adaptar-se a la societat quan surtin.
I jo quan tinc la oportunitat d'anar a
instituts i universitats que em conviden
els hi dic als joves: no us adapteu en 
aquesta societat que està malalta
i si us adapteu, acabareu malalts.
El problema és que després no
em tornen a convidar a la universitat.
Però estem perpetuant un model.
Tenim una sèrie de problemes greus.
Acaba de passar lo de Paris, i jo no
entraré en anàlisis polítics però...
Què ha de passar en un jove 
nascut a París, educat a París
que tingui com a ideal de vida
suïcidar-se amb unes bombes,
i tingui més una il·lusió per això,
que per adaptar-se a la societat?
Quin model de societat els hi han
plantejat, que prefereixen morir?
Aquesta és la pregunta.
O repasem la història d'Espanya
aquests últims anys.
Casos, moltíssims casos de corrupció.
Polítics corruptes, banquers 
corruptes, empresaris corruptes.
Estan sortint i el que sortirà.
Aviam si ja surt tot i fem
net d'una vegada.
Però la pregunta que ens
hauriem de fer,
tant en el cas que he dit d'aquests 
joves de París com en els altres
polítics corruptes, si si, és molt fàcil 
senyalar, no? Els polítics i tal..
Però no fa tant temps, aquesta 
gent era una canalleta petitets.
Nens petits encantadors que jugaven 
a casa seva o al pati del col·legi,
t'els hauries menjat a petons.
Com els hem educat perquè avui 
hagi passat tot el que ha passat?
Tant els de París, com 
els polítics, els banquers...
Què estem fent amb l'educació?
Aquesta és la pregunta.
Què estem fent de l'ésser humà que 
acaba passant el que esta passant?
Un planeta a la vora de la destrucció
Ara hi ha la cimera del canvi climàtic
que comença a final de mes.
Un planeta que esta en una situació greu.
No és que fagi més calor 
que abans, que també,
és que el planeta, com un ser viu, 
esta malalt, moribund.
Què estem fent?
Clar, només parlem. L'educació actualment 
s'ha convertit en l'informe PISA.
L'informe PISA diu que Espanya va 
malament de matemàtiques, fixa't.
És el problema que tenim.
Doncs no.
Bé, no sé com anem de matemàtiques,
aquest no és el problema.
Espanya va malament d'ètica i 
de valors humans,
això si que us ho puc dir.
Aquest ha estat el problema.
La gent, la gent que ha
ensorrat aquest país en la misèria
estàven molt ben preparats tècnicament
de matemàtiques, de formació financera.
Estaven molt ben preparats.
No era preparació tècnica el que els
hi faltava, era preparació humana.
I estem treient les humanitats
de l'educació.
S'està treient la filosofia,
la història de la filosofia,
les arts, la literatura, la música,
la pintura, la poesia... 
la gent diu: per què serveix tot això?
A mi quan diuen això m'indigno.
Com que perq uè serveix?
Però si ja t'ho diuen, es diuen humanitats
perquè ens fan humans.
Quan això ho treus, ens deshumanitzem
i ens convertim en animals salvatges.
Però com que a més a més
ens hem educat així...
Hem perdut l'essència de
l'ésser humà,
i hem convertit l'ésser humà
com un animal.
I s'ensenya així als col·legis,
ja m'ho ensenyaven a mi de petit.
L'home és un animal.
Racional, deien.
Un animal que pot pensar.
I vinga, i un reduccionisme.
L'animal que son quatre mol·lècules
que s'han combinat per atzar,
que la vida és una lluita
per la supervivència,
que sobreviuen el més forts
o els que s'adapten millor.
I no era cert, però s'està
convertint en cert.
Vivim com animalets esfereïts
que lluitem per sobreviure.
Hem renunciat a viure,
estem sobrevivint.
Els que poden, hi ha gent
que ni pot sobreviure.
No és d'estranyar que alguns
joves per un ideal erroni, equivocat,
però és igual, un ideal, 
necessiten un ideal per viure,
prefereixin immolar-se.
Hi hauríem de reflexionar a fons.
Què ens està dient tot
això que està passant?
I no perpetuar un model
que no té cap mena de sentit.
Un model que això ens han
dit que és així, clar.
Joan és que els mercats són així,
clar, l'oferta, la demanda,
la competència, jo que vols que faci?
Doncs, canviar-ho.
Això és el que vull que fem,
sinó no hauria vingut aquí a parlar.
Això ho hem de canviar ja,
urgentment.
I hem de canviar l'educació.
I els hem d'ensenyar als nens
quan són petits
que la vida és un servei als altres.
Que un treballa, no per guanyar diners.
La propera vegada que un nen petit us 
digui papa, mama, per què treballes?
No li digueu, ui que tenim moltes 
despeses, hem de guanyar diners.
Això no es pot dir a un nen.
Això és horrible.
Se li ha de dir: perquè ens 
necessitem uns als altres.
Hi ha un principi de
dependència mútua.
Jo no sé fer pa, jo no se cuidar un hort, 
o no tinc temps, no se portar un avió
o un autobús, ens necessitem uns
als altres, per tant, de la dependència
mútua, surt el recolzament mutu.
Ens hem d'ajudar, hem de cooperar,
per tant, nen, has de treballar a la vida
perquè gràcies al teu treball,
els altres viuran millor.
Com el meravellós poema de 
Joan Maragall, "Elogi del Viure".
Que allò que facis, desde picar una
pedra o clavar un clau,
fes-ho com si depengués
el destí de la humanitat,
perquè en depen.
Això se li ha d'ensenyar a un nen.
No a competir, a competir l'economia, 
el màxim benefici...
Les universitats, ahir i avui he estat a
la Universitat de Barcelona
a la facultat d'economia. Els mateixos
manuals d'economia que jo vaig fer servir
fa quaranta anys.
Això si tots venen, algun americà molt
intel·ligent, un tal Libsen un no se què...
Tots gent molt intel·ligent.
"La oferta, la demanda,
el máximo beneficio..."
El mateix, no hem entès res.
No, no. És que no hem entes res.
I l'ésser humà no és això.
L'ésser humà, a diferència de l'animal, 
ja sé que tenim una part animal,
però l'ésser humà és capaç
de la llibertat.
És capaç de l'amor, és capaç
de la llibertat, de la creativitat.
Llibertat, amor, creativitat.
Això és el que podem fer els
éssers humans a la terra,
més enllà de sobreviure.
Per això fem art.
Per això fem música.
Per això pintem quadres.
Construírem catedrals.
Composem poesia.
A mi, tots aquells que em diuen
que l'home és un animal més
al final de la cadena evolutiva
que li han canviat alguns gens
per atzar, i aquestes ruqueries
que es diuen en nom de la ciència,
i a més a més, si es un premi Nobel, 
qualsevol li discutirà.
Tu qui ets per discutir un premi Nobel.
No en tenen ni idea.
I diuen ruqueries.
M'enrecordo quan era jove,
Jacques Monod, premi Nobel de medicina
que deia: "pobres humans que us penseu
que sou "algo", no som res, un conjunt
de cèl·lules que s'han ajuntat per atzar
podria haver sortit un rinoceront,
un hipopòtam, has sortit tu.
I quan et moris es descomposa".
Premi Nobel, Premi Nobel.
A mi no m'el donaran mai,
però si m'el proposessin, 
hauria de dir que no.
Jo no vull que em comparin
amb aquestes ruqueries.
Però l'ésser humà queda marginat.
Un animal, els gens, et mores,
es descomposa.
Doncs si la vida no és res, si no hi ha
essència, si no hi ha trascendència,
per què he de ser ètic?
Per què he de pensar en els altres?
Doncs jo miro per lo meu, la vida son 
quatre dies, a disfrutar, a passar-m'ho bé
i els demés que es fotin, 
amb perdó.
Clar, perquè és això.
Aquest és el model.
Aquest és el model que hem inculcat,
que estem perpetuant.
I és el model que s'ha de canviar
urgentment.
L'ésser humà, repeteixo, si només
fos un animal, expliqueu-me per què
al final de la cadena evolutiva, 
fem poesia.
Què te que veure la poesia, amb 
la lluita per l'adaptació al medi.
Res que veure.
Fem poesia perquè som humans.
Perquè no és necessària.
És desde la llibertat i de 
l'amor que fem poesia.
És l'àmbit humà, aquell àmbit que sortim 
de la pura necessitat i entrem en l'àmbit
de la llibertat i de l'amor.
Per això escrivim.
Hem fet coses maravelloses.
Hem fet coses meravelloses els humans
amb l'art, per exemple.
Però quan passem a l'àmbit social i
econòmic, ens reduim a l'àmbit animal.
La por, la por, la lluita,
el màxim benefici.
Les empreses els hi diuen als joves
una empresa ha de guanyar
els màxims diners possibles.
Per què?
Per què els màxims diners possibles?
Perquè clar, si han de ser els màxims 
possibles, Espanya és un país
que no va gaire bé, perque encara
tenim drets humans
tanco l'empresa aquí,
la porto a China, o Tailàndia o Birmània,
que allí dona gust,
com que no hi ha drets humans, cony, allí
pots apretar a la gent, i guanyar calers
I amb una mica de sort surts
a la llista Forbes.
Aquest any tenim un Espanyol
que ha sortit a tots els diaris.
Un Espanyol passa del lloc tercer, 
al primer de la llista Forbes.
Que bé. A mi m'hagués fet vergonya.
Sabent que en aquesta empresa, 
amb aquest amo, l'any passat
se li van morir, vora trescentes dones
a Bangladesh
treballant en condicions infrahumanes.
Va guanyar ell deu mil milions de dòl·lars.
Potser amb cinc mil milions 
hagués anat tirant,
i aquestes dones haguessin pogut 
treballar en condicions humanes.
Aleshores.
Però la responsabilitat és nostra.
La responsabilitat és nostra.
Es talen deu milions d'hectàrees de boscos
a l'any en el món, una barbaritat.
Sabeu per què?
Perquè els hi comprem la fusta.
Si diguessis, no t'ho compraré fins que
el que estàs fent no sigui sostenible.
És a dir, cada hectàrea que talles, 
l'has de tornar a plantar,
sino no et compro la fusta,
no passaria el que està passant.
Estem desforestant el planeta.
Desforestant-lo per plantar transgènics
per alimentar els animals.
Estem consumint excessiva carn.
És insostenible.
Tot és transgènic, tot és a base
de pesticides, fertilitzants.
Ho estem destruint tot, perquè
nosaltres ho comprem.
Critiquem els bancs, i els banquers.
Tothom, fins i tot, la paraula banquer
s'ha convertit en una paraula d'insult.
Un dia anava per Nou Barris, a Barcelona, 
amb uns amics, anavem vestits així,
i ens insultaven, banquers, banquers.
Com ha canviat el tema, no?
Antigament un banquer era un 
home prudent, sensat, que hi entenia,
podies confiar, però ho hem 
tirat tot per la borda.
Els estem criticant, però seguim portant
els diners als mateixos bancs.
Amb quaranta anys de professió 
bancària, mai ningú m'ha preguntat:
Joan, si et porto els diners, 
què faràs amb ells?
Mai m'ho han preguntat.
És igual. M'han preguntat
quant pagues?
Això si, no fos cas que un pagués
el 3,58 TAE amb asterisc,
i l'altre pagués 4,22, 
sempre amb asterisc.
Els asteriscs volen dir compra't una
lupa gegant, ves a peu de pàgina
i ja ho veuràs.
Però mai m'han preguntat això.
Si no n'hi havia prou amb
els 'TAES' aquests que hem de pagar.
Perquè fixat, aquí paguen el 3,50, 
però allí paguen el 3,75.
Ah escolta, jo he de mirar lo meu.
Clar, som tots tan llestos.
Com diu un anunci de la tele 
'yo no soy tonto', oi?
'Yo no soy tonto' vol dir que 
sempre compres el més "barato",
i el més car quan
t'han de pagar, no?
Quan els vostres fill busquin feina, 
segurament trobaran una empresa
que l'amo tampoc és tonto, oi?
Per què li ha de pagar un bon sou
al vostre fill?
No home no, amb cinc milions d'aturats, 
'yo no soy tonto', 600€ i ja t'espavilaràs
Jo he de mirar per lo meu, no?
O no era això el que feiem
quan anavem a comprar.
Que comprem el mes "barato" sense pensar
qui ho està fent, amb quines condicions.
No hem creat una economia humana
pensant en els èssers humans,
pensant en cobrir
les necessitats a tothom.
No parlem del valor de les coses, 
només parlem de preus.
Consumir, preus, guanyar el màxim, 
gastar el mínim.
Ens hem oblidat dels demés
i del que estem fent aquí.
Llavors això és impossible,
és insostenible.
El de París és una primera senyal
de que passaran coses greus
si no canviem el model.
I el model comença canviant l'educació.
Dient-li a als nens que els èssers humans
som una cosa especial.
Que han de lluitar, clar que han
d'estudiar els nens, han de lluitar
per descobrir qui son,
quines capacitats tenen.
No podem desde l'estat imposar
un model educatiu
que el nen ha d'estudiar tantes hores 
de matemàtiques, de física
És igual les hores de matemàtiques
i de física.
Educar vol dir ajudar al nen a treure
les seves capacitats.
A que el nen realment sigui un èsser humà.
Lliure, que sapigui estimar als altres, 
que sapigui crear coses noves al món.
Coses noves més enllà dels
aparells electrònics, iPads, iPhones.
Crear solucions socials i mediambientals.
I donar-los-hi una ilusió de viure,
que l'han perdut.
Això és el que hem de fer.
Crear una societat humana, basada
en uns valors humans.
No només en uns valors econòmics.
Avui, ves a un quiosc, tots els diaris
només parlen d'economia.
Diaris econòmics, revistes econòmiques,
canals de televisió que 
nomes parlen d'economia.
Au, busqueu revistes que parlin de poesia,
de literatura, de filosofia.
No n'hi han
No n'hi han
I ho hem de recuperar.
Per molt que diguin que no
és útil o que és inútil.
Això és molt útil.
Us recomano un llibre que es diu
'La utilidad de lo inútil'
d'un professor de literatura italià,
Nuccio Ordine.
És urgent recuperar les humanitats.
És urgent humanitzar-nos.
Els adults, els adults intentem arreglar
lo malament que estem,
no fem malbé els nens.
No els fem malbé preparant-los
per la competitivitat,
perquè s'adaptin, perquè el dia 
de demà triomfin economicament,
perquè seran uns desgraciats.
Ho seran.
Podrà ser que guanyin diners,
la gent que guanya diners molts
han d'anar al psicòleg.
Han de prendre tranquilitzants,
psicòlegs, 'coach' , professió de moda.
Tothom fa 'coaching'.
Però hi ha més gent donant-lo,
que rebent-lo.
Tothom.
Per tant.
Només una reflexió final.
Els èssers humans recuperem la dignitat.
Aquella dignitat que va començar
al Renaixement,
quan van començar a sortir personatges
com Leonardo, Raphael, Miquel Àngel,
o quan va sortir per exemple
Picco della Mirandola
amb un llibre preciós que es diu
'Ensayo sobre la dignidad humana'.
L'èsser humà té aquesta dignitat, 
aquesta capacitat de la llibertat.
No només a adaptar-se, fer coses
per llibertat i per amor.
Posem-ho a l'educació, 
posem-ho a l'economia.
Hi han models com la banca ètica, 
que em van dir no és possible,
no és possible, doncs ho hem fet.
Moltes empreses s'estan apuntant
a aquesta economia humana,
i triomfaran quan els consumidors
reclamem aquesta dignitat humana,
i no parlem només de preus.
Gràcies.
