Az Örökkévalóság Peremén
Minden ember közös élménye,
bármely kultúrához, nyelvhez tartozik is.. a születés.
Emlékek helyett sokkal inkább egy bizonyos érzés,
aura lengi körül ezt a fogalmat, mint egyfajta misztikus átalakulás.
Meglepő lenne, ha ez az igen mély tapasztalat
nem befolyásolta volna mítoszainkat, vallásainkat,
 filozófiánkat és tudományunkat.
Egy gyermek születése előidézi más származások rejtélyét..
Világok kezdetét és végzetét,
a végtelenséget és örökkévalóságot.
Hogyan emelkedett fel az Univerzum?
Mi volt azelőtt?
Lehetséges, hogy nem voltak kezdetek?
Lehet az Univerzum végtelen idős?
Az Univerzum származásáról alkotott jelenlegi
tudományos történetünk egy robbanással kezdődik,
ami magát a teret tágulásra késztette.
Úgy 14 milliárd évvel ezelőtt az összes anyag és energia,
ami az észlelhető Univerzumot kiteszi
egy gombostű fejnyi térnél is kisebb helyen koncentrálódott.
A kozmosz egy elképzelhetetlenül hatalmas
robbanásban felrobbant: az ősrobbanásban.
Majd az univerzum anyaga a tér szövetével együtt
elkezdett tágulni minden irányban.
A korai kozmosz mindenhol fehéren izzott,
de ahogy telt az idő a sugárzás hullámhossza megnőtt,
a világ lehűlt és emberi szemmel látható fénye csökkent,
az űr sötét lett, mint manapság.
Aztán kis gázhalmazok elkezdtek összeállni
hatalmas, ormótlan, lassan pörgő dolgok kolóniájává,
amik folyamatosan fényesebbé váltak,
ahogy százmilliárd ragyogó pontból álló szörnyetegekké alakultak.
Az Univerzumban megalakultak a legnagyobb felismerhető struktúrák.
Ma is látjuk őket.
Mi magunk is lakói vagyunk egyikük elveszett sarkának.
Úgy hívjuk őket: galaxisok.
Egy galaxisok univerzumában élünk.
Léteznek formátlan pacák – a szabálytalan galaxisok.
Elliptikus galaxisok.
Kecses, kék karú spirálgalaxisok.
Kevesebb, mint egy évszázada tanulmányozzuk a galaxisokat,
evolúciójukat, származásukat, mozgásukat.
Ezek a tanulmányok kitolják a
világ legtávolabbi részeiről alkotott tudásunk.
A kozmosz leghatalmasabb alakjait vizsgáljuk.
A galaxisok fenségességéről lehull a lepel
a tudománynak hála.
Egy univerzális rendet, szépséget találunk a lepel mögött,
de erőszakot is olyan mértékben, miről eddig nem is álmodtunk.
Úgy látszik az Univerzum nem is jóindulatú, nem is ellenséges,
hanem egyszerűen közömbös az élőlényekkel szemben,
mint amilyenek mi is vagyunk.
De még nem tudjuk, hogy vajon
az Univerzum nyitott, vagy zárt.
Mi több, vannak olyan csillagászok, akik kétlik, hogy
a távoli galaxisok vöröseltolódásának oka a Doppler-effektus.
Akik kételkednek a táguló Univerzumban
és az ősrobbanásban.
Talán leszármazottaink majd olyan együttérzéssel tekintenek ránk,
mint mi őseinkre, kik nem tudták, hogy a Föld a Nap körül kering.
Viszont ha az ősrobbanást követő táguló Univerzum
elképzelése helytálló, akkor mi történt azelőtt?
Talán az Univerzum teljesen anyag nélkül volt
aztán az anyag valahogy hirtelen megjelent?
És az hogyan történt?
Sok kultúrában a szokásos válasz az, hogy az isten,
vagy istenek teremtették a világot a semmiből.
De ha bátorsággal szeretnénk ezt a kérdést boncolni,
akkor természetesen fel kell tennünk a következő kérdést:
Honnan jött ez az isten?
Ha úgy döntünk, hogy az egy megválaszolhatatlan kérdés,
akkor miért nem spórolunk meg egy lépést és mondjuk azt,
hogy az Univerzum származása a megválaszolhatatlan kérdés.
Vagy.. Ha azt mondjuk, hogy isten mindig is létezett, 
miért nem spórolunk egy lépést és mondjuk azt,
hogy az Univerzum mindig is létezett, hogy nincs szükség
egy teremtőre, mert a világ mindig itt volt..
Ezek nem egyszerű kérdések.
A kozmosz tanulmányozása szemtől szembe állít minket
a legnagyobb rejtélyekkel,
kérdésekkel, melyekkel réges-régen
csupán mítoszok és vallások foglalkoztak.
Az egyik kozmológiában az Univerzum úgy 14 milliárd éve
jött létre valahogy a semmiből és az örökkévalóságig tágul.
A galaxisok kölcsönösen távolodnak egymástól,
amíg az utolsó is eltűnik egymás láthatáráról.
Akkor a galaktikus csillagászok elvesztik állásukat,
majd a csillagok kihűlnek és kihalnak,
maga az anyag elenyészik és az Univerzum
elemi részecskék egy vékony, hideg ködévé válik.
A másik kozmológiában, az oszcilláló Univerzum gondolatában
nincs kezdet és nincs vég, hanem mi halálok és újjászületések
végtelen ciklusainak közepette vagyunk
és nem történik semmi információáramlás az oszcillációk csúcsain.
Nem csorog át az Univerzum előző inkarnációjából a miénkbe
egyetlen ott kifejlődött galaxis, csillag, bolygó, életforma
vagy civilizáció sem a csúcsokon keresztül. Nem szivárog át
semmi az őrobbanáson, hogy Univerzumunkban éljen tovább.
Az Univerzum halála ezen kozmológiákban tán egy kicsit
nyomasztónak tűnik, de vigasztalhat minket a hatalmas időtávolság.
Ezek az események több tízmilliárd évig tartanak, vagy tovább.
Az emberiség, vagy leszármazottjaink, akárkik is legyenek ők,
rengeteg jót tehetnek év tízmilliárdok alatt, mielőtt a Kozmosz kihal.
Néhány tudós azon elmélkedik, hogy egy oszcilláló univerzumban
vajon mi történik a tágulás és összehúzódás átmenetének csúcsain..
Egyesek úgy gondolják, hogy a természet törvényei
véletlenszerűen összekeverődnek.
A mi univerzumunk kémiája és fizikája talán csak egy
a végtelen számú lehetséges természeti törvények variációi közül.
Könnyű látni, hogy a lehetséges variációk csupán
egy része konzisztens galaxisokkal, élettel, intelligenciával.
Ha a természet törvényei valóban újrakeverődnek a csúcsokon,
akkor ez egy mesés egybeesés, hogy a kozmikus nyerőgép
ez alkalommal olyan univerzumot hozott létre,
ami konzisztens velünk.
Vajon olyan világban élünk, ami a végtelenségig tágul kifelé,
vagy olyanban, ami egymásba ágyazott körforgások végtelenje?
Választ találhatunk ezekre a kérdésekre, de nem
miszticizmuson keresztül, hanem a tudomány segítségével.
Minden emberi generáció eltűnődött
a világ származásán és sorsán.
A mi generációnk az elsők között van,
akiknek igazi esélye van válaszokat találni.
Bárhogy is legyen, az biztos,
hogy az örökkévalóság peremén egyensúlyozunk.
