Sziasztok, Jreg vagyok.
Ez valószínűleg a csatornám egyik legfontosabb videója lesz, és első látásra köze sincs a politikához.
Ez azért van, mert ez nem politikai csatorna.
Ez egy művészeti csatorna, amin mellékesen sokat beszélek a politikáról.
Tudom, hogy ettől úgy hangzom, mint egy tagadásban élő politikai csatorna, de
neeeeeeem.
Művészeti csatornaként tekintek magamra, mert szatírát adok elő és a szatírát művészetként használom.
Nagyon régóta írok szatírát, és az egyik fő művészeti ágamnak tekintem.
És szeretnék egy videót csinálni arról, kifejezetten mi befolyásolja a saját művészetem.
Tehát míg nem magyarázhatom el az egyértelmű dolgokat, mint a rendkívül sajátos politikai filozófiámat,
Elmagyarázhatom a művészi filozófiámat, és talán abból tudsz következtetni más dolgokra.
Ahhoz, hogy el tudjam magyarázni a művészi filozófiámat, először el kell magyaráznom valamit, amit úgy hívnak:
irónia.
Bizony, ez a videó az iróniáról fog szólni.
de nem a dohos egyszintes iróniáról, amiről valószínűleg irodalomórán tanultál. Nem, nem, nem.
Engem sokkal jobban érdekel valami mélyebb.
Engem a kétszintes irónia érdekel. A posztiróniáról és metairóniáról van szó.
A hiper-iróniáról nem is beszélve
El is fogom magyarázni ezeket a kifejezéseket, irónia nélkül, mert zavarra adhatnak okot.
Namármost, tudom, hogy mindig, amikor azt mondom, irónia nélkül fogok tenni valamit, végül akkor is ironikusan teszem. Egy plusz iróniaszintért.
De ezt valóban legjobb tudásom szerint fogom elmagyarázni.
Mert szerintem ez egy nagyon érdekes téma,
és azt gondolom, hogy, tudod, többet kellene beszélnünk az irónia különböző fajtáiról
és az irónia fejlődéséről és a hatásáról az emberekre manapság.
És tudnunk tudnunk kéne beszélni ezekről a dolgokról.
Tudod, őszintébben.
Bizony, ez az iróniáról szóló videó, egy ironikus csatornán, teljesen mentes lesz az iróniától. Milyen ironikus!
Így kapunk három szintet, gyerekek!
*ráfúj az ujjára*
Oké, kezdjük ott, hogy megpróbáljuk meghatározni, mi az irónia.
Kicsit ködös kifejezés, mert olyan sok különböző fajtája van.
Van a drámai irónia, ami az, amikor tudsz valamit, amit egy szereplő nem tud.
Van helyzeti irónia, amikor arra vársz, hogy valami bekövetkezik, és aztán valami teljesen más történik.
Aztán ott van a szóbeli irónia, ami csak a szarkazmus, amikor valaki az ellentétét mondja annak, amit gondol.
Valaki, aki utálja a brokkolit, brokkolit kap és azt mondja:
"Ember, hogy én mennyire imádom a brokkolit!"
Az egyszintes irónia nagyon robbantó, nagyon...  nagyon nem a mi generációnké.
Az egyszerű szarkazmus nincs annyi súlya, mint régen.
És főleg a fiatalok online elkezdték valami nagyon mássá átalakítani az iróniát, és erről fogunk beszélni.
Tehát szatíraíróként el fogom mondani, hogy használom az iróniát irodalmi eszközként a szatírámban.
Egy gyakran felhozott szatirikus példa, az egyik leghíresebb szatíra Jonathan Swift Szerény javaslata.
Ez egy klasszikus szatíra, elég régi, szóval iróniájának csak egy vacak rétege van.
A lényege, hogy lényegében Jonathan Swift azt mondja:
"Hisz nekünk elég sok szegény emberünk van.
Miért nem esszük meg őket? Miért nem esszük meg a szegény emberek kisbabáit?"
Lényegében erről szól a szatíra lényege.
Namármost, ez iróniával működik, mert azt mondja, "Ó, együk meg a szegényeket".
De valójában azt mondja, "Várjunk, miért van ilyen sok szegény ember? Talán jobban kéne bánnunk velük."
Ez a, ez a történet erkölcsi mondanivalója.
Tehát a szerző arra használja az irodalmi eszközt, hogy átadjon egy gondolatot.
Tudom, ásítunk, unalmas.
Manapság látni is akarjuk a kisbabaevést, de ne aggódj. Tarts ki. Eljutunk oda is.
Tehát ha rajzolnánk egy egyszerű ábrát az irónia illusztrálására,
lenne a nulladik szint, az őszinteségi szint.
És a nulladik szint annyi: "miért bánunk ilyen rosszul a szegényekkel?"
és az első szinten ez lenne: "Bánjunk rendkívül rosszul a szegényekkel."
Megintcsak, az, hogy ez egy ilyen nagyra értékelt régi szatíra, meglepő nekem
mert könnyen fel tudok építeni legalább 12 világnézetet, amiben a kisbabaevés teljesen okés, de rendben, nem szólok bele.
"Mi van, ha a baba beleegyezik?"
"Mi van, ha az anyának nagyon kell a pénz?"
"Mi van, ha a baba kisebbségi?"
Egyszerűen fogalmazva, a szatírának kell egy valós alap, hogy működjön,
hogy amikor a valóság ellentétét mondod, az emberek azt gondolhassák, "Ó, ez egyértelműen szatirikus volt".
Az emberek felismerhetik a szatírát és akkor van fogalmuk arról, mit akarsz vele elérni.
De most, és ezt nem csak én vettem észre, biztos vagyok benne, hogyha hozzám hasonló korú vagy, te is észrevetted.
Az irónia el van cseszve.
Ez egy nagyon korosztályfüggő dolog.
Azt hiszed, a többszintes irónia létezett dédapád idején?
Nézz rá a robbantó mémekre és mondd el, az iróniájuknak hány szintje van.
Max fél.
De ma sok irónia, különösen az internetezők körében, különösen a fiatal internetezők körében, rendszerint többszintes iróniát alkalmaz.
Tehát ez a videó olyan fogalmakról fog szólni, amik kétszintes iróniát foglalnak magukba és ezek a posztirónia és a metairónia.
A posztirónia a visszatérés az őszinteséghez az iróniából. Kapcsolhatjuk a poszt-posztmodernizmushoz.
Itt van. Itt egy Wikipédia dolog.
Nem fogom elmagyarázni, az egy másik videó,
de, tudod, itt van.
a poszt-posztmodernizmusra gondolhatsz úgy, hogy a modernizmus a ház,
a posztmodernizmus a ház lebontása,
a poszt-posztmodernizmus pedig a bontott  házelemekből valami új építése.
Ha az iróniára pusztító erőként tekintünk, és a szarkazmusra úgy, mint ami elmarta generációnk lelkét,
Akkor gondolhatsz úgy a posztiróniára, mint egy próbálkozásra az elmart lelkű emberekkel való kapcsolatba lépésre.
Oké, szóval visszatérés az őszinteséghez az iróniából. Ez mit jelent?
Hát, vegyük példának Jonathan Swiftet.
Tegyük fel, hogy ír a babaevésről, és mindenki azt gondolja, "Á, láthatóan viccel".
Olvassák a Szerény javaslatot, és azt gondolják:
"Persze, hogy nem gondolja azt, hogy babákat kellene ennünk. Úgy érti, hogy jobban kellene bánnunk a szegényekkel, nem?
Milyen őszinte ember." De aztán továbbolvassák és, tudod, Jonathan Swift nagyon odavan ezért a babaevés dologért.
És a végére érsz és azt gondolod, "Hát, várjunk. Ez az ember valóban amellett érvelt, hogy együnk babákat."
Itt az történt, hogy az átadott üzenet más lett.
Jonathan Swift azt szeretné, ha megennéd a szegények gyerekeit. Az iróniát csak elhárításként használta.
Végigvitt egy iróniaszinten, csak hogy visszavihessen az őszinte igazságra, arra, hogy babákat szeretne enni.
Hogyha iróniadiagramot készítenénk, így nézne ki.
A nulladik szinten ott lenne, hogy "Meg akarom enni a szegény emberek kisbabáit".
Az irónia első szintjén az lenne, hogy "Jobban kellene bánnunk a szegényekkel".
Aztán a második iróniaszinten az lenne, hogy "De valóban meg szeretném enni a szegények gyerekeit."
Még egy példa: "A posztirónia a visszatérés az őszinteséghez az iróniából. Határozottan tudom, hogy miről beszélek. Ez jól dokumentált."
Az.
Ha beöltözök hajléktalannak egy táblával, amin az áll, hogy "Nem vagyok hajléktalan, csak jól áll nekem",
kiülök egy sarokra, és úgy csinálok egy darabig, mintha hajléktalan lennék... Mondhatanád, hogy hajléktalan vagyok, ironikusan .
Ha két évvel később szembe jössz, meglátsz ugyanezen a sarkon és valóban hajléktalan vagyok, és azt mondod
"Jreg, mi történt? Azt hittem, hogy ez csak ironikus tettetés volt."
Én meg azt mondom,
"Tudod, ironikusan kezdtem, de rájöttem, nagyon szeretek hajléktalan lenni.
Már két éve az utcán élek."
Akkor ez példa a posztiróniára.
Átmentem egy iróniarétegen, csak hogy visszatérjek az őszinteséghez.
Irodalmi eszközként használhatod arra, hogy bemutasd egy vita másik oldalát, mielőtt visszatérnél az eredeti okfejtéshez.
Á, basszus, ez csak dialektika tinédzsereknek.
Metairónia akkor létezik, amikor az irónia és az őszinteség egybemosódnak.
A posztiróniával az írónak még van szándéka. Még át szeretnének adni valami információt.
Csak átvisznek egy iróniaszinten, hogy átadják.
A metairóniával a szerző össze szeretne zavarni abban, hogy mi az alapvető őszinteségi réteg.
Ha Jonathan Swift szatíráját olvasod, és azt gondolod, "Fogalmam sincs, hogy ez az ember most akar-e babákat enni vagy nem",
és nem tudom, egyáltalán miért írta meg ezt a könyvet."
Akkor valószínűleg metairóniát használ.
Vagy csak egy nagyon rossz szatíraíró. Ami ebben a korban sokkal valószínűbb.
A metairónia majdnem olyan, mintha maga az író sem tudná, mit akar mondani.
Emiatt a metairónia... valójában ilyen eléggé... haszontalan.
Hát a metairónia használatával gyakorlatilag azt mondod: Nézd ezt a dolgot. Létezik.
De tényleg csak ennyit mondasz.
Ha metaironikusan írsz valamiről, nem mondasz róla semmit. Azon kívül, hogy valami, amire lehet mutatni.
Szimbólum értelem nélkül.
Ha Jonathan Swift azt mondja, "Hé, együk meg a szegényeket", és még ő se tudja, hogy mit ért ezalatt,
Egyáltalán miért mondta ki?
A helyzet az, hogy lehet, hogy Jonathan Swift csak az emberek reakcióját akarta látni, amikor azt mondja, "Együk meg a szegényeket".
Megrökönyödnek és kirázza őket a hideg? Vagy azt mondják, "Tudod mit, Jonathan. Ez nem is olyan rossz ötlet. Beszélgessünk rajta tízórai közben."
Ha az emberek felháborodnak, azt mondhatja, "Nem, haver ! Csak ironikusan értettem, ember. Csak egy szatíra, tesó."
*nevet*
De ha komolyan veszik, hát, akkor hirtelen elmúlik a metairónia és azt mondja, "Oké fiúk, nyammongjunk."
Oké, de hogy őszinte legyek, "Nem tudom, hogy mi az a metamodernizmus. Csak kitaláltam." (szarkasztikus hangon)
Hasonlítsunk össze néhány logikai fát. Ha azt mondom, "hé most jól nézel ki" és komolyan gondolom, őszinte vagyok.
A nulladik szinten ott az őszinteség. "Most jól nézel ki."
Oké, aztán tegyük fel, hogy szörnyen nézel ki. Azt mondom, "Váó, most jól nézel ki."
Akkor ez- az ellentétét mondom annak, amit gondolok.
Tehát a nulladik szint "nem jól nézel ki".
Aztán első szint "Jól nézel ki". Tehát az ellentétét mondom annak, amit gondolok.
Itt egy példa a szóbeli posztiróniára:
Azt mondanám, "jól nézel ki".
De úgy is értem. Tehát a, a lényeg az, hogy komolyan azt gondolom, hogy jól nézel ki, de szarkasztikusan mondtam.
Tehát átvittelek egy iróniarétegen.
"Ó, szarkasztikusnak hangzol, de tudom, hogy tényleg úgy gondolod,  hogy most jól nézek ki."
Tehát ez posztironikus.
Ha azt mondom, "Ó, most jól nézel ki",
de én sem tudom, mit értek alatta és te sem tudod, mit értek alatta,
akkor ez metairónia.
Összezavarom az ironikus beszédmódomat azzal, hogy kibaszottul nem tudom, miről beszélek.
Nem úgy kell érteni, hogy metairóniában az író tényleg, tudod, nem tudja, hogy mit mond.
De az, ahogy átadja, nem teszi lehetővé, hogy eljuss a mondanivalójának egy őszinte rétegéhez.
Pont ezért a metairónia egy kicsit ilyen semmitmondó kifejezés.
Meta, mert csak önmagára utalva létezik.
Csak akkor létezik, amikor kimondják, de nem ad át értelmet.
Még egy példa, csak úgy elméletben.
Tegyük fel, hogy van egy centrista és politikai szatírát szeretne készíteni.
Ha hagyományosan csinálna politikai szatírát, az ellentétét mondaná annak, amit gondol, eltúlzott hazugsággal.
Például "anticentristának" hívná magát és azt mondaná, hogy "halál a centristákra",
mert ez a nevetségesen eltúlzott ellentéte annak, amiben hisz, a centrizmusnak.
Egy iróniaszint. Szarkazmus, szatíra, ez mind hagyományos,
de HOGYHA egy centrista például egy egész évig centristaellenes propangandát gyártana,
és olyan sokáig fenntartaná a látszatot, hogy elfelejtené az eredeti idetitását és ezt az újat venné fel...
Na hát az posztironikus lenne.
De tegyük fel, hogy van egy csávó, aki elmagyarázza ezt a szereplőt, és azt mondja, hogy ez valójában nem is volt igaz.
Csak arra használta ezt a történetet, hogy elgondolkodtasson.
És még ő sem tudja, hogy ebből mennyi volt igaz, vagy lehet, hogy mégis tudja,
csak nem akarja hogy te tudjad, mennyi volt belőle az igaz.
Mert ha minél kevesebbet tudsz a valódi, lappangó igazságról, ami a Készítő,
akkor az eléggé metaironikus lenne.
Tehát ezek irodalmi eszközök, amiket a mi korosztályunk rendszeresen használ.
Csak lehet, nem mindig tudják pontosan, mit csinálnak, amikor ezt teszik.
És szerintem ez tényleg a fiatalokra jellemző dolog, mert tudod, főleg a tinédzserek
csak, csak ki akarnak mondani dolgokat, hogy lássák, hogy hallatszik, amikor a saját szájukból jön.
Így dolgoznak fel ötleteket. Így próbálnak fel világképeket, mint kesztyűket.
Szerintem a metairónia sokszor egy valódi zavarból jön, a posztirónia pedig onnan, hogy megpróbálnak elrejteni egy véleményt egy réteg iróniával.
De természetesen ezek irodalmi eszközök, nincs önálló jelentésük és számtalan módon használhatóak.
Ez csak az, ahogy a mi generációnk használni szokta őket az interneten.
Jogosan kérdezhetnéd, "Az irodalomtanárom ezt miért nem mondta el nekem?"
A válasz az, hogy az irodalomtanárod egy normálka.
És nem csak hogy normálka, de ráadásul teljesen el van szigetelve a generációd kultúrájától, és sosem fogja megérteni, szóval legjobb, ha abbahagyja.
Oké, szóval, most el fogom magyarázni, hogy használom az iróniát a szatírámban.
A szatírát és iróniát többféleképpen határozzák meg.
Én azt mondanám, a szatíra lényege eltúlozni egy ellentmondást valamiben, amíg abszurddá nem válik.
De az a helyzet a szatírával, és az emberek ezt alapból feltételezik,
hogy kell lennie egy összefüggő világképnek, amin keresztül szűrheted a szatírát.
"És a helyzet az, hogy más szatírát más világképű emberek csinálnak, szóval mi történne ha nem is lenne összefüggő világképed?"
"Különböző szatirikus művek egy témában, amik nem férnek meg egymással, más-más világképpel."
"Sok lencse közül választhatsz. Váltogathatsz, különböző dolgokat különböző lencséken keresztül vizsgálhatsz, hogy sok külön világképet kapj."
Amennyire tudom, ez egy viszonylag új művészeti terület, amit kezdek felfedezni,
amikor ilyen szatírát írok.
Magamban posztszatírának hívom, mert menőbben hangzik. Ennyi. Ez az egyetlen oka.
Személyesen nem tekintem magam a posztmodern mozgalom részének.
Sem a poszt-posztmodernnek, sem a metamodernnek.
Valójában poszt-meta-posztmodernistának vallom magam.
Ez azt jelenti, hogy mindenben, amit csinálok, legalább három rétegnyi irónia van.
Tudod, elmondhatnám, hogyan használj három réteg iróniát a szatírádban, de
"Ezt az egész videót ironikusan csinálom?"
*nevet*
*nevet*
"Jonathan Swift vagyok, egyél babákat!"
"Azt gondolod, hogy nem lehet tovább menni egy iróniamentes ironikus videónál az iróniáról?"
"Jonathan Swift vagyok, egyél babákat!"
"Azt gondolod, hogy nem lehet tovább menni egy iróniamentes ironikus videónál az iróniáról?"
"Ennél csak az lenne ironikusabb, ha csinálnék egy iróniamentes videót az iróniáról egy ironikus csatornán, de valójában végig ironikus voltam."
"Ennél csak az lenne ironikusabb, ha csinálnék egy iróniamentes videót az iróniáról egy ironikus csatornán, de valójában végig ironikus voltam."
"Ki az a Johnathan Swift, hogy megmondja, nem rágcsálhatok friss babakoponyát, hogyha szeretnék?"
"Ennél csak az lenne ironikusabb, ha csinálnék egy iróniamentes videót az iróniáról egy ironikus csatornán, de valójában végig ironikus voltam." 
"Ki az a Johnathan Swift, hogy megmondja, nem rágcsálhatok friss babakoponyát, hogyha szeretnék?"
"Nem tudom, mi a metairónia. Nem tudom, mi a posztirónia. Senki sem tudja! Az iróniaréteg mint fogalom túl új, hogy bárki is tudhassa."
"Nem tudom, mi a metairónia. Nem tudom, mi a posztirónia. Senki sem tudja! Az iróniaréteg mint fogalom túl új, hogy bárki is tudhassa."
"Használd a posztiróniát, mintha tudnád, mi a faszról beszélsz! Használd a metairóniát, mintha tudnád, mi a faszról beszélsz! Ezek fogalmak! Már senki sem tud semmit!"
"Hagyd, hogy az irónia becsöpögjön a szádba. Hagyd, hogy minden mondatodat értelmetelenné tegye, amíg egy kijelentésedről sem tudod, mit jelent."
"Használd a szatírát, mint egy csekély pajzsot!"
"Használd a posztiróniát, mintha tudnád, mi a faszról beszélsz! Használd a metairóniát, mintha tudnád, mi a faszról beszélsz! Ezek fogalmak! Már senki sem tud semmit!"
"Hagyd, hogy az irónia becsöpögjön a szádba. Hagyd, hogy minden mondatodat értelmetelenné tegye, amíg egy kijelentésedről sem tudod, mit jelent."
"Használd a posztiróniát, mintha tudnád, mi a faszról beszélsz! Használd a metairóniát, mintha tudnád, mi a faszról beszélsz! Ezek fogalmak! Már senki nem tud semmit!"
"Légy porrá!"
*lövés*
(zene)
(hangos, torz zene)
