Az égbe fel
Mikor a nagyszüleim gyerekek voltak, az elektromos világítás,
az automobil, a repülőgép és a rádió
lenyűgöző technológiai előrelépések voltak:
a korszak csodái.
De ezzel egy időben, az évszázad fordulóján volt két ember
akik ezeknél jóval ambíciózusabb találmányokat láttak maguk előtt:
Konsztantyin Ciolkovszkij és Robert Goddard. Olyan rakétákról
álmodtak, amik képesek a bolygókhoz és a csillagokhoz utazni.
Lépésről lépésre kidolgozták a fizikai alapjaikat
és sok más részleteket.
Szép lassan a gépeik formálódni kezdtek.
Végül álmuk fertőzőnek bizonyult.
Egy generációval később,
Ciolkovszkijtól és Goddardtól inspirációt merítve,
Wernher von Braun megépítette az első rakétát,
mely képes volt elérni az űr szélét.. A V-2-t.
De az egyik olyan iróniában,
melyben a 20. század igen gazdag..
von Braun a náciknak építette a V-2-t
- civileket tömegesen mészárló eszközként, Hitler bosszú-fegyvereként.
A rakétagyárakban rabszolgák dolgoztak. Minden
gyorsítórakéta megépítéséért elmondhatatlan szenvedéssel fizettek.
Egy újabb generációval később Ciolkovszkij és Goddard munkájára építve,
von Braun technológiai géniuszát kiegészítve fent voltunk az űrben..
Csendesen körbenavigáltuk a Földet.
Megjártuk az ősi és sivár holdfelszínt.
Gépeink -egyre hozzáértőbbek és egyedülállóbbak- kiszéledtek
a Naprendszerbe új világokat felderíteteni és közelről megvizsgálni,
élet után kutatni rajtuk és a Földhöz hasonlítgatni őket.
Ez egyik oka annak, hogy a hosszú csillagászati
nézőpontból van valami igazán eposzi a mában.
De van egy másik ok is: planétánk történelmében
ez az első olyan pont, hogy akármelyik faj is
saját, szándékos cselekményei eredményeként
veszélyessé vált önmagára.
Több százezer éven keresztül égettünk
fosszilis energiahordozókat.
Az 1960-as évekre olyan sokan égettünk fát,
szenet, olajat, földgázt, olyan nagy mértékben,
hogy a tudósok elkezdtek aggódni a
növekedő üvegházhatás miatt.
A globális felmelegedés veszélyei
szép lassan elkezdtek belecsorogni a köztudatba.
Felfedeztük a nukleáris fegyvereket 1945-ben. 1983-ig tartott,
mire a termonukleáris háború globális következményeit megértettük.
A biológiai hadviselés évszázadok óta velünk van, de
halálos házassága a molekuláris biológiával csak mostanság köttetett.
Mi emberek már így is meggyorsítottunk egy
Krétakor óta példátlan kihalási hullámot,
de csupán a nyolcvanas években vált tisztává
a kihalás nagyságrendje.
Csak akkor észleltünk rá,
hogy más életformákhoz kötődő kapcsolatunkkal szembeni
nemtörődömségünkkel saját jövőnket veszélyeztetjük.
Megcáfolt, önelégült sovinizmusaink szeméttelepén
egyetlen egy van, ami tartja magát.
Egy szempont, amiből valóban különlegesek vagyunk:
Saját tetteink és tétlenségeink révén,
technológiánk rossz célra használása miatt
a földi történelem rendkívüli pillanatában élünk - legalábbis
az első olyanban, amikor egy faj képessé vált kiirtani magát.
De megjegyezendő az is, hogy ez az első kor, amikor
egy faj képessé vált más bolygók és csillagok felé utazni.
Ez a két idő, melynek mindegyikét
ugyanaz a technológia hozta elő, egybeesik.
Talán ez egy megszokott haladási meder,
mely sok idegen világon így van:
Egy bolygó megszületik, békésen kering csillagja körül;
az élet lassan kialakul;
élőlények tarkabarka dísz-sorozata fejlődik ki;
felemelkedik az értelem, ami -legalábbis egy pontig-
hatalmas túlélési erővel bír;
aztán feltalálják a technológiát.
Ráébrednek, hogy léteznek olyan dolgok,
hogy a Természet törvényei;
hogy ezek a törvények felfedezhetőek kísérletezéssel;
és hogy ezen törvények tudásának birtoklása felhasználható
életek elvételére és megmentésére - egyaránt példátlan mértékben.
A tudomány, mint felismerik, mérhetetlen erőket ad.
Egy pillanat alatt világmegváltoztató találmányokat teremtenek.
Egyes bolygók civilizációi átvészelik ezt,
határokat szabnak annak, hogy mit szabad és mit tilos csinálni
és biztonságban átnavigálnak a veszélyes időszakokon.
Mások, kik nem ily szerencsések
vagy óvatosak, elpusztulnak.
Mivel hosszú távon minden bolygó civilizációját
fenyegetik az űrből érkező becsapódások,
minden túlélő civilizációnak előbb-utóbb űrutazóvá kell válnia
-nem felderítő vagy romantikus mámorból, hanem
az elképzelhető legpraktikusabb okból: az életben maradásért.
És ha már egyszer odakint vagy évszázadokig,
évezredekig, apró bolygókat mozgatsz vagy újakat hozol létre:
fajod végre felszabadult a bölcsőjéből.
Ha léteznek -
sok más civilizációk is messze merészkednek otthonról.
Naná, hogy bolygónk lakhatóságát meg kell őriznünk
- nem évszázadok ráérős időlépteivel,
hanem sürgősen, évtizedek, vagy inkább évek alatt.
Ehhez változtatásokat kell véghez vinnünk a kormányzatokban,
az iparban, etikában, gazdaságban és vallásban.
Ezelőtt sosem csináltunk ilyesmit -
globális nagyságrendben legalábbis biztosan nem.
Talán túl nagy feladat.
A veszélyes technológiák talán már túl elterjedtek.
A korrupció talán már túl átható. Túl sok vezető
rövid távlatokban gondolkodik hosszú táv helyett.
Talán túl sok ellenségeskedő etnikai csoport, nemzetállam
és ideológia létezik, hogy a megfelelő globális lépéseket megtegyük.
Talán túl vakok vagyunk, hogy észrevegyük egyáltalán,
hogy mik is az igazi veszélyek,
vagy azt, hogy amit hallunk róluk
az olyan embereken keresztül jut el hozzánk,
akiknek beruházott érdekük,
hogy minimalizálják a pozitív változásokat.
Ámbár, történelmünkben nem egyszer vittünk véghez
tartós társadalmi változásokat,
melyeket majdnem mindenki lehetetlennek gondolt.
Legkoraibb napjainktól kezdve nem csak saját előnyünkre
dolgoztunk, hanem leszármazottjainkéra is.
Az újonnan felismert veszélyek
mindannyiunkat egyenlően fenyegetnek.
Senki nem tudja biztosan
hogyan is fognak idelent a dolgok alakulni.
A Hold az a hely,
ahol a halhatatlanság fája nőtt az ősi kínai mítoszban.
A hosszú élet fája úgy néz ki valóban más világokon nő.
Ha fent lennénk a bolygók között,
ha önellátó emberi közösségek olajoznák világok sokaságait,
akkor fajunk el lenne szigetelve a kipusztulástól.
Egy kataklizmikus esemény az egyik világon
valószínűleg érintetlenül hagyná a többit.
Minél többen vagyunk a Földön túl,
minél nagyobb lakott világaink diverzitása,
sokszínűbbek konstrukcióink, társadalmi normák
és értékek minél nagyobb számát öleljük fel
annál nagyobb biztonságban lesz az emberi faj.
Ez a stratégia -minél több kisebb, öngyarapító csoportokra bomlás,
melyek mindegyikének más erősségei és aggodalmai vannak-
széles körben alkalmazott volt a földi élet evolúciójában,
többek közt őseink által is.
Meglehet, hogy ez kulcsfontosságú annak megértéséhez,
hogy mi emberek miért olyanok vagyunk amilyenek.
Ha hosszú távú túlélésünk forog kockán, akkor alapvető
felelősségünk fajunk felé, hogy más világokra utazzunk.
Mint egy szélcsendes tenger hajósai,
érezzük bőrünkön a feléledő szellő érintését.
Írta és felolvasta:
Carl Sagan.
Fordította:
Csillaghamu (http://www.facebook.com/Csillaghamu)
