

### PREDGOVOR

Sjedim, zapravo, ležim za laptopom i razmišljam o knjizi, kako napisat predgovor a da ne odajem previše radnju u knjizi. Opis priče neću pisati, to je na čitateljima, da im ostavim element iznenađenja. Mogu samo reći da svaka priča koju čovjek krene pričati ima svoju osnovu u realnosti, pa čak i onda kad je ta priča nevjerovatna i puna elemenata fantazije, ono magijsko u njoj, ono esencijalno, prodire do naših duša i pomiče nam granice percepcije, otvara nam oči za neke nove svjetove i neke nove živote koji se mogu naći na našem putu, koje možemo živjeti. Uspon do samog sebe je mješavina mojih iskustava, uvjetno rečeno 'paranormalnih', kažem uvjetno rečeno jer je paranormalno u principu normalno, samo što je rijetko, i elemenata iz svoje mašte, iz raznoraznih plemenskih kultura, raznih filozofija i religija i slično. No, nije to poanta priče o jednom velikom podvigu o kojem se radi u ovoj knjizi. Ona je prije svega lekcija kako živjeti život. Knjiga je o tome kako se živi život, i kako se dobiva znanje, ali ne teorijsko, intelektualno suhoparno znanje, bez krvi da s njom poteče, nego znanje primjenjivo i živo, utjelovljeno u život glavne junakinje ovog veličanstvenog podviga oko kojeg se vrti ova knjiga. I da, moram napomenuti, knjiga mojom namjerom nije lektorisana na samo jednu normu našeg jezika, nego sam svjesno ostavio elemente hrvatskog, bosanskog i srpskog, znajući da je to sve jedan jezik. Toliko za ovaj predgovor, uživajte u čitanju.

Posebna zahvala Jose llamasu zbog dozvoljavanja da mu se fotografija na naslovnici moje knjige koristi besplatno i Editi Bandur na pomaganju pri radu na knjizi.

Knjigu posvećujem svim dušama koje su na putu traganja, da ih svjetlo vodi i da im moja knjiga posluži barem kao mala inspiracija.

### SADRŽAJ

### Polazak 6

### Duh Planine 18

### Uspon 51

### Silazak 60

### Povratak 89

### POLAZAK

Kroz zelenilo prašume u podnožju planine je bilo smješteno selo Gorski vis. Zelenilo stabala u proljeće je prikrivalo većinu kuća, kad se gledalo sa uzvisine, a ispod tog zelenila skrivao se živahan život seljana. Bilo je to selo srednje veličine, od možda petsto i nešto ljudi, i svi su poznavali svakoga. U tom selu u kući pored rijeke, živjela je mala Petra. Svoje vrijeme provodila je radeći na okolnim poljima koji su pripadali njenoj obitelji, a u slobodno vrijeme bi se igrala sa ostalom djecom pored rijeke, ili u šumi pored. Šuma je bila magična i velika, jednom godišnje u proljeće bi pronašli najveći hrast u šumi i okitili ga u slavlje početka novog sunčevog okretaja. Petra je živjela u obitelji koja nije bila ni siromašna ni bogata, radili su teško i svakodnevno, ali bili su zadovoljni. Otac Nemanja je uvijek govorio: Najsretniji su koji imaju taman koliko im treba. Oni koji imaju previše uvijek se boje da će izgubit novce, a oni koji imaju premalo jedva preživljavaju. Petra je voljela svog oca, ona je bila njegova jedina kćerka, mama joj je umrla pri porodu. Zbog toga se Petra osjećala krivom, ali nije nikome to govorila, iako ju je mučilo iznutra, da je majka umrla zbog nje. Otac se nakon toga nije ponovo ženio, rekao je da njegova ljubav prema njihovoj majci traje do njegove smrti. Ljubav je jedina stvar koja nadživljava smrt, znao bi reći. Zašto se mačka suprotstavi psu koji ju može pokidati da spasi svoje mladunče? Zato što ga voli, spremna je suočiti se sa smrću zbog ljubavi prema svom djetetu. Petra je bila smeđooka i smeđokosa djevojčica i bila je hrabra i odvažna. Često se je u igrama natjecala sa muškarcima, i znala bi ih pobijediti u igrama koje zahtijevaju izdržljivost. Mogla se je popeti na najveće drvo i spustiti, nije se bojala rijeke u ljeto kada bi plivali, i uvijek je bila prva za avanturu. Ali to je bilo u rijetko slobodno vrijeme koje su imali, ona i otac su morali puno raditi jer nisu imali nikog da im pomaže. Petra je voljela svog oca i on joj je bio uzor, ali ona nije znala da li će ostati u ovom selu ili bi išla u grad da se školuje i da bude učenjak, ili trgovac, i neko od gradskih zanimanja. Ali za sve to je trebalo skupiti novca, i Petra je štedjela . Jedan dan će ispuniti svoje snove i otići živjeti u grad. Mogla je otići i u redovnice, time bi obitelji pričinila veliku čast, jedno vrijeme je i razmišljala o tome, ali ipak, taj duhovni život u samostanu joj je bio bez draži. Ona je bila u direktnom kontaktu sa životom, živa energija, i trebalo joj je nešto dinamično što odgovara njenoj prirodi. Jedan dan su se igrali kraj rijeke, ona, Alma, Nikola i Ismar, lovili su ribu. Svi su imali oko 15 godina, godinu više il manje. Pecali su ribu i Petri nije išlo taj dan, nije ulovila ni jednu. - Danas nemaš sreće, reče joj Nikola. – Nema veze, biće bolje drugi put. Reče Petra, pomalo ljuta jer nije ništa ulovila, ali nije htjela pokazati ljutnju. - Evo izvoli, dat ću ti ja jednu svoju, reče Nikola i ubaci joj ribu u vrećicu. – Ne treba, sama ću je uloviti, reče Petra i vrati mu ribu. – A da prestanemo loviti ovu ribu, već je dosadilo. – Možda se možemo igrati skrivača reče Alma. – Može, svi zdušno prihvatiše. I tako su počeli se igrati i otišli su u šumu. Petra je hodala gledajući gdje da se sakrije, i skrila se iza jednog velikog Jasena. Ismar je prvi išao tražiti ostale, i ona je čekala da prođe kraj nje da dotrči do spasa. U jednom momentu digla je glavu prema nebu i ugledala vranu kako stoji i gleda ju. Nije se bojala, stajala je par grana iznad Petre i gledala ravno u nju. Petra se već prepala, ovo nije dobro, što me se ne boji. 'Iš iš' tiho ju je pokušala potjerati. Međutim vrana nije odlazila. U jednom momentu je vrana ispustila jedno svoje pero, i nakon toga odletjela. Petra je bila potpuno zbunjena. Uzela je pero, ni sama nije znala zašto. Taman kad ga je uzela, Ismar ju je vidio i otrčao da je 'tuspasi'. Nje je bilo iduće brojati i tražiti. Igrali su se tu još neko vrijeme i onda su se svi razišli svojim kućama. Kada je došla kući, večerala je puru i kiseli jogurt, i sva umorna legla je spavati. Pero od vrane je držala sa sobom, ali nije ga nikome pokazala. Stavila ga je pod jastuk kad je legla spavati. Negdje u po noći, usnula je jako intenzivan san. Nalazila se kraj rijeke i vrana joj je došla par metara ispred nje, sletjela na drvo. Nakon toga, odletjela je par metara prema šumi. Petra je shvatila da vrana hoće da je ona slijedi. Pošla je za njom. Vrana ju je vodila tako do jedne velike rupe u šumi. U toj rupi je bio pokopan njen otac! Bio je mrtav! Petra je bila užasnuta snom. - Želim se probuditi, hoću da se probudim, vikala je, ali uzalud. Onda je vrana bacila pero na tijelo njezinog oca i on je otvorio oči. Tada se probudila. Ujutro kad je ustala nije nikome ništa govorila o svom doživljaju. Dan je bio kao i obično, ujutro je padala kiša ali do podne se izvedrilo. Otišli su u polje pobrati nešto povrća i Petra je pomuzla kravu, pa su se vratili da večeraju. Nije imala vremena za igru sa svojom ekipom, tako da je tu večer rano otišla leći. – Otišla si leći dok nisi tati rekla ni laku noć, otac joj je ušao za njom. Izvini, reče Petra, laku noć tata. Tata dođe do nje, bio je visok i mršav čovjek, prosijede glave i sa malo brade. Došao je i sjeo do Petre: Znaš koliko te tata voli, reče joj. Znaš da si njegovo zlato. Ma šta zlato, dijamant! Šalio se Nemanja. Znam tata, nasmija se Petra, volim i ja tebe, poljubi ga u obraz. - E sad mi možeš spavati, reče joj Nemanja. Ja idem. Laku noć. – Laku noć tata. Nakon što je Nemanja izašao, Petra se trgnula. Sjetila se sna koji je sanjala i bilo ju je strah zaspati da ne bi ponovo sanjala nešto slično. Vrtjela se u nervozi po krevetu i konačno nakon par sati zaspala. Nije sanjala ništa strašno i ujutro se probudila normalno. Bilo je malo ranije nego inače kad ustane i uživala je u kućnoj toplini i miru. Vatra je još gorjela jer je Nemanja održavao plamen cijelu noć. Kuća je bila od drveta sa dvije sobe: njenom i još jednom u kojoj niko nije spavao. Bila je namještena za još jedno dijete, ali kako je Petri majka umrla, a Nemanja se nije ponovo ženio, sobu su koristili kao ostavu. Nemanja je spavao u kuhinji uz vatru. Mada je proljeće, u podnožju planine su jutra i noći hladne, i vatra je potrebna da se kuća ugrije. Sjedila je kraj vatre i razmišljala, šta se dešava s tom vranom. Što ju je sanjala? I zašto pobogu nije pobjegla sa drveta kad je ona došla do nje? Nije imala odgovor na ta pitanja. Napravila si je čaj i izišla vani. Vani je bilo prekrasno zelenilo. Oduzimalo je dah. Petrina kuća je bila na vrhu brijega odakle se fino vidjelo podnožje planine. Ubrzo je došao njen mezimac, jedan jazavac kojeg je uspjela pripitomiti dovoljno da ga nije strah da mu da hranu. Ušla je u kuću i preturala po ostavi i našla nešto kukuruza. Dala mu je i jazavac je uzeo klip kukuruza u zube i pobjegao. Petra je voljela životinje, a i one su voljele nju, ali nikad do sad nije bila opčinjena pticama, jedino se divila orlovima kako jedre na vjetru. Zašto se pojavila ta vrana joj nije bilo jasno, al dobro, možda nije ništa, možda je bezvezna slučajnost. Taj dan je bila nedjelja i nije se radilo, pa se Petra mogla posvetiti sebi. Ušla je u sobu i uzela knjigu iz koje je polako učila slova i učila čitati. Kasnije je otišla do ekipe. – Pa gdje si ti do sad, upita ju Alma, nema te cijeli dan. – Malo sam čitala reče Petra, al evo me sad tu, čega ćemo se igrati? Možemo se igrati lovaca, imamo koplja, Ismar ih je maznuo ocu, pa možemo u šumu možda nešto ulovimo. Ta se ideja Petri nije pretjerano svidjela, ali pristala je jer su svi bili za to. Ušli su u šumu, kako je dan odmicao, oni su bili sve dalje i dalje, nisu razmišljanju o vremenu za povratak. Išli su kroz šumu tako neko vrijeme dok ispred njih nije izišao vuk. Svi su se uspaničili i bacili štapove te se dali u bijeg, a vuk se prepao njih te i on otrčao što je brže mogao. – Gdje ćemo, šta ćemo, zvjerali su okolo. – Ja se ne sjećam puta kući, reče Nikola, a skoro će noć. – Hajmo probat pravac nazad kuda smo došli. Reče Ismar. – Ma nismo hodali samo pravo, vrludali smo i mijenjali pravac, Nikola će. – Pa ima li iko bolju ideju? Panično će Ismar. U tom Momentu Petra opet ugleda vranu. Vrana par puta graknu i pođe pravcem sjeveroistoka. – Ja znam put reče Petra. Idemo tamo, pokaza prstom u smjeru kuda je vrana odletjela. – Kako znaš? Upita ju Alma. Jednostavno znam, sjećam se, tamo trebamo ići. A ima li iko bolju ideju? Svi su šutjeli. Na kraju pođoše u smjeru koji je Petra predložila i nakon par sati hoda izbili su u selo. Već je bila noć kad su stigli i svi su bili zabrinuti za njih. Pa gdje ste do sad pobogu? Roditelji skupljeni kraj rijeke su ih pitali. – Paaaa, išli smo u lov. Reče Alma. – Pa kakav lov u ova doba zaboga? Dobro nije vas neko ulovio. - Došli smo kući, to je najbitnije, reče Petra. Izvinite što smo vas prepali, neće se više ponoviti, Petra naglasi. – Neće se ponoviti, ostali potvrdiše. Petra se vratila doma i našla je oca kako ima vrućicu. Jel sve u redu tata? Upita ga. Ma jest, kćeri, to je obična temperatura, proće to dok kažeš keks. Nego gdje si ti do ovih doba? – Bili smo u šumi pa se izgubili. Nije ni čudo, ona šuma je stara i divlja, kažu da u njoj po noći vile plešu po drvima. – Ako jesu, mi ih nismo vidjeli, reče Petra. A šuma jest bila gusta i magična sa velikim hrastovima i jasenima i bukvama. Svjetlost je prolazila kroz nju kao kroz filter od grana i lišća, tako da je bila i dosta sjenovita i zbunjujuća za orijentaciju. Nije nikakvo čudo što su se u njoj izgubili. No Petri je od šume bitnije ono što se počinje događati s njom i vranom. Ovaj put je dopustila sebi da povjeruje vrani, hej, vrani, običnoj životinji, razmišljala je. Kako je moguće da ta vrana zna kuda trebaju ići? Ili je to bila puka slučajnost, prije ovo drugo. Sutra je Nemanji temperatura bila još jača, tako je Petra morala sama plijeviti krumpire. Kad se vratila, Nemanja je bio jako iscrpljen. Pio je čaj za smanjenje temperature ali nije pomagalo. Napravila je jest za njih oboje i Nemanja je jeo. Nemanja tada sjede s Petrom i poče pričati. Znam da te je strah za mene, ali ne brini, naučio sam te raditi, loviti ribu, saditi povrće. Sve i da se najgore desi ti možeš preživjeti, a možda možeš i kod strica u gradu. Nemanja kao da je slutio šta će se odvit. Sutra je zovnuo seoskog liječnika da vidi šta mu je. Nakon par podizanja ruku gore dole, provjeravanja boje sline i urina, doktor je došao sa vijestima. Nažalost, lošim. – Ovo je Paučja groznica. Visoka temperatura je prvi simptom. Kasnije se temperatura povuče, ali oboljeli se osjeća toliko slabo da može napraviti jedva par koraka. Izlječiva je, ali nažalost, do tog izlječenja nije lako doći. –Zašto nije lako, upita Petra. Zato što postoji samo jedan lijek, biljka po imenu Ljubičasta dara. – I gdje se može naći ta biljka, Petra će uzrujano. – Ta biljka raste na obroncima samog vrha planine. Čak i ako se neko uspije popeti na vrh, nema garancije da će ju naći, jer je uglavnom izgleda obične trave. Dok ne procvjeta, tada ima prekrasan ljubičast cvijet. Upravo tada, u vrijeme cvjetanja se mora ubrati. To cvjetanje traje tjedan do dva. Ali da bi uopće došli do te biljke, prvo moraš imati poziv. - Kakav poziv? - Moraš imat odobrenje neke životinje zaštitnika da možeš poći u potragu. Petra ode u sobu i izvuče pero ispod jastuka, ovo je palo sa jedne vrane koja je bila blizu mene, da li je ovo prolazi kao znak da sam odabrana. Liječnik je stao u čudu. - Ti? Ti si to dobila? – Jesam. - Pa kako je moguće, ti si premlada za tako zahtjevan zadatak? - Jesam, ali evo odabrana sam. Zar nisam? – Jesi, jesi, nema govora. Ali ne znam možeš li proći čitav put do vrha planine. – Pa nema ko drugi, ja sam odabrana. – Jesi, i tako će i biti. Ti ćeš poći po lijek. Nemanja u ovom stanju može ostati četiri do pet godina, otprilike. Temperatura će se ubrzo vratiti u normalu, ali slabost će ostati. No ovo je bitno za spomenuti, Paučja groznica je bolest cijele zajednice, ne samo jednog pojedinca. Izlječenje ove groznice će donijeti velike blagodati selu, otvoriće nam nova vrata u našim životima. A ako se ne izliječi selo će snaći vrlo teška vremena. Zato je bitno, Petra, da uspiješ. Nemanja tada stade da kaže nešto: Petra, ja sam star, moje vrijeme će i onako doći kad tad. Nemoj riskirati svoj život radi mene. Idi kod strica u grad, neka te uči da čitaš i pišeš, pusti mene, a ako treba pusti i selo, preživjeće selo kako god bude. Neka bude tvoja želja, ja ti dajem svu slobodu. – Doktor reče: Nemanja, nisi samo u pitanju ti, cijelo selo je bolesno, samo se na onome ko ima groznicu očituju svi problemi sela. Izlječenje tebe je izlječenje i sela. Petra, ja se nadam da ćeš to uspjeti. – Uspjet ću, moram, reče Petra, polazim još sutra. Petra je legla na krevet. Nije joj se spavalo, mada je bila umorna. Popeti se na vrh planine, kako će to? Pronaći biljku točno u ta dva tjedna, kako će to? Što je više razmišljala i vrtjela scenarije u glavi to joj je bilo gore i gore. Razmišljala je čak da odustane, da neko drugi ide umjesto nje, al ne može, ona je pozvana. Valjda će nekako uspjeti, kažu da ako stvarno vjeruješ u nešto da se to ostvari. Ali ona nije bila sigurna u šta da vjeruje. Zaspala je nekad pred zoru. Nemanja je već bio preslab, jedva je došao do wc-a. Bolest je uzimala svoj danak. Bio je žalostan što mora biti u ovom stanju, sa kćeri oko koje bi se još morao brinuti, a sada je došlo vrijeme da se ona brine o njemu, a praktično je još dijete. Sreća pa se Paučja groznica smatra bolešću cijeloga sela, pa će mu svi pomagati i donositi mu hranu i ostale potrepštine. Boljelo ga je što Petra mora da ide, tako mlada u tako velik i opasan izazov. Jutro je stiglo i Petra se ustala. Počela je skupljati osnovne stvari za put, hranu za prvi dio puta, kartu planine i naseljenih mjesta na njoj, gdje može dobiti okrijepu i prenoćište. Očevu ušteđevinu, ne čitavu ali dobar dio, da plati stvari koje će joj trebati putom. Ponijela je zbijeni pokrivač kojim se može pokrit ako nekad bude moral noćiti vani, na otvorenom. On joj je bio najteži, ali znala je da ga mora ponijeti. Uzela je i kresivo za ložiti vatru. Liječnik Marin je došao da ju uputi. – Ovo će bit teško, rekao je, ali ti si odabrana s razlogom, valjda ti jedina možeš naći Ljubičastu daru. Pitaj za savjete ljude koje sretneš, napravi plan koliko ćeš koji dan preći, pa da možeš doći do nekog prenoćišta i slično. – Hoću, reče Petra, a za ostalo ću se očito morati snaći sama. – Hoćeš, nažalost, ovo je samo tvoje putovanje. Reče Marin. Petra je otišla i pozdravila se sa ekipom, svi su bili u čudu i zabrinuti za nju što se mora penjati na vrh planine. – Nema drugog načina, rekla im je, moram tome uspjeti ili će mi otac umrijeti. – Sretan ti put i nekad ti vjetar, voda, vatra i zemlja budu na pomoć a ne na odnemoć. - Hvala vam puno, ne znam kako ću bez vas svo ovo vrijeme koje imam. – Mislićemo na tebe, reče Alma, sretno ti, možeš ti to. – Možeš ti to, bodrili su je i ostali. Pozdravili su se i Petra je otišla zadnji put u ko zna koliko vremena u svoju kuću. Tek je sad vidjela kako je kuća neobično lijepa. Izrezbarena od drveta po kojem su urezani crteži, vatra u središtu. Voljela je svoju kuću i što je bitno, u njoj je osjećala ljubav. Došavši u kuću Petra samo pomisli da ne zna uopće koliko će uopće sve ovo trajati. Po doktoru imaju 5 godina fore, ali se bolest mora izliječiti, inače će strašna sudbina snaći selo. Kad se nagledala kuće došla je do Nemanje. Tata... počeše joj suze teći. Tata, obećavam ti, ti ćeš ostat živ. Stisnula mu je ruku. Kćeri moja, ako i ne preživim, primjeni ono što sam te učio cijeli život. Bolje je jesti svoj kruh i mali, nego tuđi veliki. Jer tuđi veliki brzo propada i moraš tražit novi, dok tvoj traje sve dok ga ne pojedeš. Nemoj se petljati sa ljudima koji odmah puno obećaju, nemoj mrziti ni one koji ti nanesu zlo, jer i njima samima je nanešeno zlo, imaj razumijevanja za njih. Nemoj pokušavati voljeti svakoga, a još manje pokušavaj da tebe neko voli, ljubav nije dar za koji se moraš boriti, ona ili jest ili nije. I zadnje, čačkaj zube da ti se ne pokvare, nasmija se Nemanja, a i Petra. – Tata... Morala bi poći. – Hajde, pođi, nemoj da te samo ja zadržavam. Petra poljubi Nemanju kroz suze i krenu iz kuće. Izišla je vani i plačući hodala. Vjetar je šibao jako i ona se zaputila prema planini. Dobar dio planine je pokriven putevima, dok pred vrh se mora probijati kroz snijeg snježne šume. Još je hodala selom, vidjela je Senada, pozdravila ga i on nju. Na izlazu iz sela vidjela je seoskog pijanca Tomu kako priča sam sa sobom. Nikad joj nije bilo jasno kako mu ne dosadi stalno piti. Zbog čega li stalno mora biti van sebe? To mora da je nešto strašno što ga opsjeda kad je trijezan. Malo po malo izišla je iz sela. Stala je i gledala unazad. Kuće iz kojih se dimi, šume, stabla, rijeka. Zadnji pogled na selo u ko zna koliko vremena. Sjela je par minuta i samo gledala selo. Pred očima joj je bila slika oca. Ova odgovornost koja je pala na nju, je kao uteg visjela oko njenog vrata. Ali morala ju je nositi, nema ko drugi. Okrenula se i pošla put planine. Hodala je malo širom stazom kuda su stočari vodili krave, ovce i koze na ispašu. Bila je to šuma, ali prohodna, mada već nije vidjela izvan nje. Otvorila je kartu da vidi da nije nešto pogriješila. Izgledalo je da je na pravom putu, pored velikog okruglog kamena je pošla lijevom stazom i sad je u šumi. Još neko vrijeme i izbit će na čistinu. Dok je hodala šumom bilo je predivno. Toliko razbujalo zelenilo i cvrkut ptica. U jednom momentu je ugledala jazavca, koji se je prepao i brzinski pobjegao nazad. Nasmijala se i nastavila dalje. Razmišljala je o svijetu, o svemu šta se može vidjeti, gdje se može putovati... Pa je razmišljala o svom putu na planinu, koga li će sve sresti, kako će znati je li sigurna kod nekoga, da ju neće opljačkati... Izgleda da će morati puno vjere utkati u ovo putovanje. Nadala se je da će ju plemenita namjera čuvati od zla. Došla je do izlaska iz šume, i okrenula se odlomivši jednu granu drveta. Na podu pri izlazu iz šume nacrtala je pentagram, vatra, voda, zemlja, zrak i eter, da svi rade njoj u korist. Izišla je na jednu čistinu i put je bio širok, staza probijena kroz kamen, polugola planina i put usječen u njen trup. Bio je uzak, jedva su se dvije osobe mogle mimoići. Bila je i staza kroz šumu prema desno, u susjedno selo odakle stočari dolaze u njihovo selo kroz šumu, ali ono joj nije bilo usput. Pošla je putom usječenim u stijenu, hodala je možda kilometar uzbrdo kad je izašla iz usjeka i došla na jednu prostranu livadu. Tu je sjela da jede i da se odmori. Pogledala je kartu i vidjela da nema nijedno prenoćište blizu, tako da će morat sama da si nađe mjesto za noćenje. Pogledala je tu okolo i nije ništa našla. Nakon još jedne kraće šetnje, vidjela je malu pećinu u kamenu nedaleko od livade. Tu će noćiti prvu noć. Raspremila je sve što treba za spavanje i legla i pokrila se. Prvi dan putovanja i nije nešto posebno prošao. Umorila se od nošenja svih tih stvari, ne zna kako će ikad ovako sporim tempom penjanja doći do vrha. Ali hajde, neće o tome misliti. Legla je da spava, kako je bila umorna zaspala je veoma brzo. Ujutro se ustala kad je sunce taman izašlo. Ah, fino, imam cijeli dan ispred sebe. Pogledala je kartu i nastavila ići dalje kuda treba. Na jednoj livadi koju je trebala prijeći tekla je rijeka. Kako nije bilo mosta, nije znala kuda će ići. Rijeka nije bila velika, ali svejedno nije ju mogla prijeći bez mosta. Sjela je i počela razmišljati, kuda da ide. Tada ugleda neki pokret u daljini. Nešto se kretalo prema njoj, i kad je došlo bliže razabrala je da je to stado ovaca. Pošla im je u susret. Ubrzo je došla do stada, vidjela je pastira iza stada i par pasa koji ga čuvaju. Kad je pastir došao do nje, začudi se i upita je: Šta tako mala djevojčica kao ti radi ovdje sa toliko prtljage? - Tražim put prema vrhu planine, sada ne mogu prijeći ovu rijeku, ne znam gdje ima most. – Znam ja gdje ima, ali morat ćeš pričekati da se vratim sa ovcama nazad kući. Ako želiš pođi sa mnom dalje. Petra je pristala, mada nevoljno, jer joj se žurilo da prijeđe rijeku. Pošla je s pastirom. Vodili su ovce livadom da pasu, i pastir ju upita: A zašto se penješ na vrh planine. - Da uberem Ljubičastu daru, otac mi je bolestan i to je jedini lijek. – Hrabra si djevojčica ako si spremna upustit se u toliko putovanje da spasiš svog oca. - Da li vi znate išta o tome kako mogu doći do Ljubičaste dare? – Ja, ja ne znam ništa dalje od ovih obronaka, ali znam nešto što te mogu naučiti. Šta me možeš naučiti? Ti si mlada i vjeruješ svakome, a nije svako na ovoj planini dobronamjeran. Neki ljudi bi te sada na mom mjestu opljačkali ili oteli. Ne smiješ vjerovati svakome na prvu. - Pa kako ću doći do vrha, moraću vjerovati ljudima na putu prema gore. – Moraćeš, ali pazi se, nije svak ono što se čini. Ja nikad nisam išao u velike visine na ovoj planini, ali znam da je ova planina čudna i da ima svoje tajne. Nije svako onaj ko se predstavlja. Ali vjerujem da ćeš dalje naučiti sama. – A zašto vi živite kao pastir? Zar vas ne vuče da budete negdje u civilizaciji? – Ja sam pastir po nasljedstvu. Otac mi je bio pastir, njegov otac je bio pastir, i otac prije njega. – I nikada vam nije došlo da prekinete tradiciju? – Tradicija se ne prekida, tradicija je svetinja. – Moj otac je po tradiciji poljoprivrednik, pa ja ipak ne želim ići njegovim stopama. Odgovori Petra. – Vidiš, to ti je greška, imaš dužnost prema svom ocu da nastaviš njegov posao, inače ga nema ko naslijediti. – Moj otac mene odobrava u mom naumu da ga ne slijedim. – To je onda zaista jedan čudan otac, reče Pastir. – Ja ne bi mogla nikada živjeti kao pastir. Reče Petra. Previše izoliran od svijeta, imam želju za druženjem s ljudima, možda bih voljela živjeti u gradu. – Moj ti je savjet da nastaviš očevim stopama. – Ali te stope nisu one u kojima ja mogu naći sreću! Reče Petra. – Sreća, šta je sreća? Upita je Pastir. – Sreća je raditi ono što voliš, živjeti onako kako voliš. Petra će. – Niko ne živi onako kako voli, nego onako kako mu sudbina odredi. Naši životi su određeni našim rođenjem i to je jedino što vrijedi. A sreća, sreća i ne postoji. U najboljem slučaju čovjek može postići ravnodušnost, to je najveći dar. Iz pastirova držanja i izgleda se vidjelo da je tek poluživ. Nikada nije živio istinski, iako nije imao puno godina, doimao se stariji nego što jest. Živio je život bez soka, bez sumnje, bez istinske želje za puninom života. Petra ga je promatrala kako hoda, gestikulira i u jednom momentu joj ga je bilo žao. Vidjela ga je kao malo dijete koje otac trenira da nastavi njegovu tradiciju bez iskrene želje da vidi da li on to stvarno želi. Hodala je s njim cio dan i onda su se počeli vraćati njegovoj kući, odakle će ju on uputiti do mosta. Došli su u kuću predvečer, i pastir ponudi Petri da prenoći kod njega. Ona je na to pristala. Kuća je bila uređena, ali bez živosti, bez ljubavi. Večerali su sir i kruh i Pastir poče pričati. Znaš, ja sam jednom sanjario da ću postati trgovac. Kada bi prodavali sir meni je dobro išlo cjenkanje i dobro sam ga prodavao. Ali kako sam odrastao, uvidio sam da ne možeš imat ono što voliš, jer uvijek ti to nešto odnese. Te trenutke moje radosti bi zamijenile duge zime i proljeća i ljeta čuvanja ovaca. Na kraju sam to naučio bolje nego išta drugo. I ostao sam pri tome. – A zašto se niste uputili da budete trgovac? Petra će. – A kako bi se uputio? Ko bi me obučavao? Želio sam i da imam ženu, ali nisam pronašao ni jednu koja bi me pratila u mom poslu. Na kraju sam ostao sam. – Sad kad vidim tebe, kao da proradi ona iskra u meni, ona mladenačka želja za životom. Ali to je samo iluzija, ja sam naučio da to samo pustim da prođe. Jer život je muka i patnja, i nema potrebe pokušavat ga promijenit. To se treba prihvatiti i onda možeš proživjeti svoje dane u miru. – Ali zašto živiš? Petra je bila uporna. Živim jer sam živ. Jer ujutro trebam ustat da jedem, jer trebam voditi ovce na ispašu da mi daju mlijeko i janjce, živim jer je takva priroda života, živi se i to je to. Da budem iskren, zavidim ti jednim djelom što si se zaputila na jedno takvo putovanje. Ja sam prije imao želju da putujem, ali me je prošla. Ostale su mi moje ovce i livade, samo mi je krivo jer nisam našao ženu, da dobijemo dijete koje će nastaviti moj zanat. Ovako ću pod starost morati prodati ovce, kad se više ne mognem brinuti za njih. Petra je sve to slušala i šutjela. Bilo joj je žao pastira, ali nije mu htjela buditi nadu u život kad ju je on već duboko zakopao. Nije mu htjela buditi bol. Ali probudila mu je bol već samim svojim prisustvom. – Sad je vrijeme za spavanje, reče pastir. Petra se tada sjeti, pa cijeli da pričamo a nismo se upoznali: Ja sam Petra. – Ja sam samo pastir, zovi me tako, moje ime nije važno. Legli su spavati. Petra je razmišljala o životu i ovome što je pastir govorio. Da li bi mogao biti u pravu? Jako ju je uzrujavala ta pomisao. Ma nije u pravu, može se živjeti i biti sretan. Zaspala je. Ujutro ju je pastir probudio prije zore. – Ovce još spavaju, pa ti mogu pokazati put do mosta, reče joj. Ona se ustala, popili su po čašu mlijeka i pošli. Prolazili su kroz šumu koja je bila gusta, a na pojedinom drveću su rasli crveni cvjetovi. – Kako se zove ovo drvo na kojem niču crveni cvjetovi, upita pastira. Zove se Drvoruža, reče pastir. Cvjetovi su opasni, kad ih skuhaš u čaj i popiješ ga, dobiješ vizije i vidiš kojekakve stvari iz svijeta Drvoruže. Mnogi koji ga probaju se nikad više ne vrate u naš svijet, nego ostanu zarobljenom u onom u kojem ih Drvoruža drži. Petra se prestrašila, ako bude morala jesti stvari koje pronađe u šumi, mogla bi naletjeti na takvo nešto. Ali valjda se to neće desiti. Izašli su iz šume, kad naletješe na jednu ženu. Zdravo, reče žena. Zdravo, odgovoriše. Ja tražim put kroz ovu šumu da iziđem na drugu stranu, zna li iko od vas put? – Znam ja, odgovori pastir. Možeš poći sa mnom sada odmah. Petra, most je svega par kilometara daleko. Idi sto metara desno i vidjećeš rijeku, onda niz rijeku kilometar dva uzvodno i tu će biti most. – Hvala na svemu reče Petra. – Nema na čemu odgovori pastir. – Pozdrav vam oboma, Petra reče i pođe prema rijeci. Išla je uz rijeku par kilometara i ugledala je most. Na karti nije ucrtan. Morat će se vratiti nizvodno rijekom da bi došla do točke na karti gdje je bila kada je srela pastira. Zaputila se je lagano, sa mislima o cilju i o tome sa kim i sa čim će se susretati na svom putu. Bilo joj je žao pastira, jer je nesretan, ali tu nije mogla ništa. Takva je sudbina, nekad teška, nekad laka. Kako li je tata, pitala se. Došla je do dijela gdje je već bio vidljiv put s druge strane rijeke, kuda je išla sa pastirom. Ali već je padala noć i morala je leći spavati. Našla je jedno prikladno mjesto u šumi i tu legla. Kada se probudila, nastavila je dalje s hodom uz rijeku putem je vidjela dosta životinja, zeca, jazavca, ježa, lisicu i svi su bježali od nje. Upravo isto kako bi i ona bježala da vidi nešto opasno. Ali ona nema uza sebe ništa opasno ali životinje ipak bježe. Vjerovatno ne znaju, strah im je prejak, toliko jak da vide samo ono čega se boje, pa makar pred njima bilo nešto bezazleno kao mala beba. Razmišljala je o strahu, zašto je tako jak. Šta ako ja nekad budem imala tako jak strah da ga ne mogu pobijedit? Pomisli. Ma ako se to desi onda ću ustat i zakoračit u taj strah pa šta god da bude. Sjetila se svog oca kad bi je ohrabrivao, govorio joj je, nije važno koliko je velik strah, nego je važno koliko je odvažno tvoje srce. Neko ima veliki strah ali ga pobijedi, a neko i na sitnicu bježi. Već je prošla mjesto na kojem je bila s druge strane rijeke. Sad je put vodio naviše uz planinu. Pošla je dalje. Ko li je napravio ovaj put, razmišljala je. I zašto se sve ljudi penju uz ovu planinu. Baš tako razmišljajući, naiđe skupina ljudi koji su išli niz put, prema dolje. Dobar dan, Petra ih pozdravi, dobar dan. – Gdje ti tako mlada ideš uz ovu planinu uzbrdo? Je li gore živiš? \- Nisam, reče Petra, idem na vrh planine po jedan lijek. – Lijek? Da, lijek, otac mi je bolestan. – Puno je lijekova na ovoj planini reče jedan iz grupe, i mi smo išli po jedan, po lijek za našu dušu. Kako se može duša razboljeti? Upita Petra. – Može, duša je kao i tijelo i ona ima svoje boljke. Čovjek može postati pretjerano uplašen, pretjerano ljut i bijesan bez ikakva razloga, može se preseliti u svijet duhova pa živjeti u njihovim vizijama. Puno je načina na koji se duša razboli, ali jedan je glavni lijek, a to je da moraš voljeti sebe. Mi smo se penjali uz ovu svetu planinu da nas to nauči. – Kako vas planina može naučiti da volite sebe? Upita Petra. – Suviše je rano da to znaš, al ono što je bitno je to da na kraju, cijelo vrijeme ti učiš sam sebe. Ali ne možeš se zavoljeti dok se ne upoznaš, a ova planina, ljudi na njoj i ostala stvorenja, su ogledalo nas samih. Toliko od nas, mi idemo dolje. – Ja idem gore reče Petra. – Sretno ti u potrazi, i jedan savjet, ako ikad izgubiš put, vjeruj Planini, ona će ti pomoći da ga nađeš. – Da nađem ponovo izgubljeni put? – Ne, nego da nađeš novi. Izgubljeni put je izgubljen, nije pametno vraćati se natrag na njega. Možeš li ti se vratiti kroz vrijeme i ponovo imati pet godina? – Ne mogu, jasno, reče Petra. – Ono što ti želimo reći, da nikad ništa nije izgubljeno, u onom momentu kad misliš da si se izgubila. Jer nove šanse su uvijek tu. A i ako se vratiš na točku gdje si se izgubila, nastavićeš novim putem, jer će se u međuvremenu stari put promijeniti. A sada idemo, veliki ti pozdrav šaljemo i svu sreću da nađeš lijek. – Hvala vam, reče Petra. Nastavila je dalje uz planinu. Kako planina može iscijeliti ljudsku dušu, razmišljala je. Toliko toga ima na ovom svijetu što ona ne zna. Al dobro, još je mlada, ima kada naučiti. Ali učenje mora biti ubrzano jer joj otac nema puno vremena. Put je sada vijugao, i bilo ju je strah da nije slučajno pogrešno skrenula. Morala je noćiti u šumi, blizu jednom puteljka. Kako je legla spavati počeo je puhati divlji vjetar i počelo se spremati nevrijeme. Tada odjednom ču vranu gdje grakće u smjeru istočno od nje. Nekih pola sata je prošlo i vrana je uporno graktala. Napokon se Petra ustala i pošla prema njoj, Kad je došla do stijene vidjela je jednu udubinu u koju može ući a da je kiša ne stopi. Taman je bila duboka za jednu osobu. Tu je legla spavati, a vani je nevrijeme udaralo svom snagom. Prvi puta da se ozbiljnije preplašila na svom putu po planini. Munje su sijevale, grmilo je, kao da se cijela zemlja trese. Koliko li smo samo mali pred silama prirode, pomisli. Dugo nije mogla zaspati. I pitala se je o vrani, vrana je njena životinja zaštitnik. Zašto baš vrana? Ali opet to se ne može znati, zaštitnik bira tebe, a ne ti njega. Teško joj pada da slijedi sve te upute koje dobija, i ova planina postaje sve misterioznija i misterioznija. Poželjela je da je kući, da spava u toploj sobi i da otac nije dobio tu prokletu bolest zbog koje mora ići na ovo mučno putovanje. Sa tim mislima je zapala. Ujutro je ustala i nevrijeme je bilo prošlo. Šuma je odisala ljepotom, price su pjevale, kukci zujali, sve je vrvjelo od života. Ona je doručkovala još malo hrane što joj je ostalo i pošla dalje uz planinu. Šetala je satima i izmijenjala krajolik nekoliko puta. Konačno je izbila u jedno selo, koje je bilo točka na karti. Tu je trebala potražiti konačište, imala je novac da plati. Kad je ušla u selo, odmah je primijetila poglede na sebi, svi su znali da je strankinja. Jedan čovjek srednjih godina je sjedio u bašči ispred svoje kuće. Ona je prišla i upitala ga: Ima li konačište igdje ovdje blizu. Konačište, trebaš negdje prenoćiti? Upita ju čovjek. – Da, na putu sam, trebam prenoćiti u ovom selu, pa nastavljam dalje. – Ako želiš možeš biti kod mene, ja imam krevet viška, - Stvarno? Upita Petra. –Da, slobodno uđi u kuću, odmah ćemo te smjestiti. Ušla je u kuću, kuća je bila jako lijepa, puna je bila figurica životinja, a u kutku je bio mali oltar posvećen peterima elementima. – Jako lijep oltar imate, reče Petra. Mah, to je ništa, samo skromni kutak da nas podsjeti koliko ovisimo o prirodi oko nas. Znaš to me uči da budem skroman. Jer da nema vatre ne bi mogao kuhati, da nema zraka ne bi mogao disati, da nema vode ne bi mogao piti, da nema zemlje ne bi mogao jesti, a da nema etera u svemu tome, sve bi to, uključijući i nas, bilo mrtvo. Zato volim da se podsjetim koliko pripadamo svemu oko nas, a i mi sami smo dio toga. – Ali ima tu i druga strana priče reče Petra. Vatra može napraviti požar, vjetar oluju, voda poplavu, zemlja potres, a i umiremo, unatoč eteru. – Da, sve sile što stvaraju istovremeno i uništavaju reče joj domaćin kuće. Takva je priroda ovog našeg svijeta. Izvini, ja sam Damir. – Ja sam Petra. – Petra, tamo je tvoja soba, raskomoti se. Petra se raspremila i odlučila da malo prošeta selom, Damir je predložio da joj on bude vodič. Išli su do izvora potoka koji je napajao ovu planinsku zemlju. – Vidiš, ovo je život. Iz ničega izbija voda, iz crne rupe u kojoj su zakopane tajne u koje mi nemamo uvid. Ali ako neko dovoljno duboko zaroni, možda nakratko može i vidjeti šta se nalazi u izvoru. Samo tu cijenu bi najvjerojatnije platio svojom glavom. Zato je nama dovoljno da pijemo vodu i uživamo u životima, uz sve blagodati koje imamo. – Ali mene baš zanima šta je izbor svega, svih elemenata i svega što postoji! Reče Petra. – Mlada si, reče joj Damir. Tragati za tim znanjem je put za rijetke, i moram ti reći da je taj put opasan. Pazi šta želiš, jer ti se možda i ostvari. Dalje su šetali kroz selo i kuće oko sela, došli su i do konačišta. U konačištu je bio mali kafić u kojem su sjeli popiti čaj. – I kako ti se sviđa ovo naše mjesto? – Pa fino je, mogla bi se zamisliti da provedem neko vrijeme ovdje. Ako želiš, i možeš. Kod mene sutra počinje berba konoplje. Traje svega mjesec dana, a meni treba radnika. Možeš ostati kod mene spavati i jesti, a ja ću te platiti kad sva berba završi. Petra je razmišljala... Trebaće joj novci, ako želi ići uz planinu, puno je bolje da ima neke novce da si može platiti hranu i druge potrepštine. Konačno reče, može, pristajem na to. Sutra je već počeo rad, Petra je brzo naučila kako se bere konoplja, i s njom u grupi je radio i Aleksandar, jedan momak stariji od nje dvije godine. Bili su dobar tim i ubrzo su se skompali. Aleksandar je bio guste crne kose koju je vezao u rep, tamno smeđih očiju, visok i u košulji koja je tako ležerno padala niz njegova ramena. Ubrzo su se počeli družiti i poslije posla. – Kako ti se sviđa ovdje kod nas? Upita je Aleksandar. - Sviđa mi se selo, na žalost ne mogu dugo ostajati, ali za sada mi je jako lijepo. Sjedili su u konačištu na čaju i kemija između njih je bila baš osjetna. Ali Petra nije bila sigurna je li obostrano. Nikad se nije ljubila s nekim Nastavljali su raditi kod Damira i ona i Aleksandar su sve pauze provodili razgovarajući. - Kako onda misliš doći do vrha, upita ju Aleksandar. Sama teško možeš prevaliti taj put. Sama ta prtljaga ti je prevelika. – Znam da jest, ali mi je potrebno sve što nosim, reče Petra. Ne znam, jedni putnici su mi rekli da vjerujem planini, pa se uzdam u to. I u dobre ljude na putu. - Ova planina je tajnovita, reče Aleksandar. Mnogi dolaze u nju iz različitih razloga. Neki se vrate sretni, neki nesretni. Ja se nadam da ćeš ti biti sretna. Iskreno bi to volio. Reče Aleksandar. I volio bi da ti nekako mogu pomoći. – Hvala ti, srce si. Pomažeš mi već, samim razgovorom s tobom. Petra i Aleksandar su se tako često družili i postajali su intimniji. Aleksandar se polako pokazivao kao veoma zanimljiv muškarac. Nije mu bio problem fizički rad a istovremeno je i umjetnik, fin nježan, nije napadan niti neki stereotipni muškarac, a opet je senzibilan i muževan. Jedan put su se popeli u šumu iznad, Aleksandar ju je odveo do mjesto s kojeg se diže pogled na cijelo selo. Nešto ju je privlačilo k njemu, nije se nikad tako osjećala, iz njega je zračio neki mir, a opet nešto nepripitomljeno i divlje. A bio joj je i privlačan, kao muškarac. Kad joj je pokazao mjesto sjeli su i gledali selo. – Znaš, ja bi volio živjeti u gradu, reče. San mi je da nakon nekog vremena skupim novce i spustim se dolje u grad. – I ja bi željela živjeti u gradu reče Petra. A šta bi ti radio? – Ja bi volio biti slikar, prodavati svoje slike i živjeti od njih. – Hoćeš mi pokazati svoje slike, rekao si već da hoćeš. Je li imaš išta kod sebe? Nemam ih sad kod sebe, imam samo jedan nacrt na smotuljku papira. – Pa dobro, i to je nešto, mogu pogledati? – Stvarno mi je neugodno, to je samo nacrt, po tome se tek radi slika. – Pa dobro, daj da vidim, baš me zanima! Aleksandar izvadi papir iz džepa i pokaza joj. Slika sela iz ovog mjesta. – Jao pa ovo je super, reče Petra. - Stvarno to misliš? Upita Aleksandar. – Mislim, naravno, stvarno mi se sviđa. Pogotovo ovo drveće, kao pravo je. Tako se stajali blizu jedno uz drugo i gledali se. Aleksandar stavi ruku na Petrinu. Petra ju nije micala. Nakon par minuta primaknu se Aleksandru, i poljubi ga. Aleksandar ponovo poljubi nju i tako su se počeli ljubiti. Osjećala je njegove usne spojene sa svojima, njegov dah, lice, uživala je u svakom dodiru. Sutra su opet radili i opet se družili nakon posla, i u Aleksandra se već zaljubila. Prolazili su dani, njih dvoje su šetali, pili čaj, i bili su sretni. Petra je zaboravila na svoj zadatak, da mora dalje uz planinu po Ljubičastu daru. Nije potpuno zaboravila, ali je bar privremeno to stavila u drugi plan. Ubrzo je prošao mjesec dana i berba je završila. Damir ju je platio kao što je i obećao, ali Petri se nije išlo. Razmišljala je šta da radi. Da li da napusti Aleksandra odmah ili da još malo ostane. Otišla je u šumu da razmišlja. Sjela je u podnožje jednog drveta, kad je jedna ženska došla pokraj nje. Izvini, djevojčice, da li si se izgubila? – Nisam, reče Petra, samo sam došla ovamo da razmišljam. – A o čemu razmišljaš? Upita ju žena. Petra ju je pogledala, izgledala je kao obična žena iz sela. Nešto ju je mamilo da joj se povjeri, mada ju nije ni poznavala. Možda i bolje da se povjeri nekom strancu nego nekome ko je zna, pomisli. – Izvinite ako ću vas smoriti, ali ovaj moj problem je zapetljan, ne znan da li ga želite slušati. – Samo ti meni reci, ništa ne brini, ja sam ovdje da te slušam. – Pa dobro, znate, moj tata je jako bolestan, i sudbina mog sela ovisi o njegovom izlječenju. Ja moram pronaći jednu biljku na vrhu ove planine, biljka se zove Ljubičasta dara. Moram ju donijeti u selo da mi se otac izliječi. – Joooooj Ljubičasta dara, ja sam mislila da je ona izumrla. – Ozbiljno? Upita ju Petra. – Pa godinama je niko nije vidio. Te biljke više nema. Petra je ostala kao hladnom vodom zalivena. - Ja, ja, ne znam... Kako je moguće da je nema, ne bi me slali na vrh planine da ta biljka ne postoji! Uzrujano će. – Dušo, oni dolje u tvom selu sigurno ne znaju šta se sve dešava na vrhu planine. - Ja, ja ne znam šta ću, hoću da ostanem u ovom selu sa Aleksandrom, ali moram pokušati naći Daru. – A ko je Aleksandar, onaj mladić iz sela? Jest, on je. – Joj on je tako divan, bili biste divan par. – Pa i jesmo, samo što ja moram tražiti ocu lijek. – Ali ljubav, takva ljubav se rijetko nalazi, neki ju nikad ne nađu, reče žena. Petra se zamislila. Da li će ikad pronaći nekog kao Aleksandra. Kad je počela razmišljati vuklo ju je da ostane još. – Ma znate šta, ja ću ostat još malo pa ću vidjeti šta će biti. Hvala vam što ste me saslušali. – Ništa, uvijek mi je drago kad mogu pomoći. Petra se vratila nazad u selo. Kod Damira je mogla još spavati ako je htjela, ali ona je htjela da bude s Aleksandrom. Aleksandar je upitao svoje bi li ju moglo primiti da spava s njima neko vrijeme, na što su se oni složili da hoće, budući da ih je Petra očarala svojom osobnošću. Bili su sretni da je Aleksandar u vezi s nekim kao ona. Kad je uselila, Aleksandar ju je odveo na tavan. Tu su bile njegove slike. Pokazivao ih joj je, jednu po jednu. Petra je bila oduševljena, bile su tako fine a opet kao da su prožete nekom snagom, nekom moći. Bile su baš kao i Aleksandar. – Aleksandre, ovo je fenomenalno, prokomentira mu slike. Baš mi je drago da tako misliš. Možda možemo skupit neke novce i otići do grada, da vidimo možemo li ih prodati, pa da vidimo bi li mogli živjeti od njih. – Ne znam, malo je rano za to, reče Petra. Imala je puno vremena da razmišlja. Ljubičasta dara, da li je stvarno izumrla? Je li svo ovo putovanje bilo uzaludno? Možda i jest. Dani su polako prolazili, i Petra je uživala sa Aleksandrom. Šetali su, ljubili se, radili skupa u polju, bilo je lijepo. Iako je bio pred kraj ljeta, išli su se kupati na potoku, i uživali su tome. – Ko će prvi ovaj put. – Ja idem, reče Aleksandar i baci se u potok. Hah, jao jest hladno. – Evo i mene za tobom, baci se i petra. Malo su plivali u potoku i ljubili se. Kemija između njih je bila jaka, i bili su seksualno privlačni jedno drugom. Ali nisu išli dalje od ljubljenja, nekako, nije još bilo vrijeme za to. Kad su se vratili, navečer uz svijeće, Aleksandar bi slikao. Nekada nije imao inspiracije pa bi samo zaspao, a nekada bi slikao do kasno u noć. Petra je promatrala remek djela u nastajanju. Zaljubila se u Aleksandra i više ne bi mogla zamisliti život bez njega. Aleksandar je jedan dan naslikao veličanstvenu vilu sa krilima i tijelom i licem Petre. Htio joj je pokazati tu sliku u posebnoj prigodi, ali ona ju je već bila vidjela. – Jaoooo, pa zar si ti ovo stvarno nacrtao. – Jesam, ali nisi ju još trebala vidjeti, Aleksandar odgovori. Al šta je tu je, iznenađenjeeeeee! Mojoj vili, ni više ni manje nego slika vile. To je to što ti jesi, vila koja je unijela magiju u moj život. Trajalo je tako neko vrijeme kad je Petra opet imala intenzivan san. Sanjala je vranu kako ju gleda i odlazi u daljinu. Kad se probudila taj san ju je bolno podsjetio na razlog njenog dolaska u ovo selo. San je bio jasan, njena životinja zaštitnik je napušta. Nije mogla ignorirati takvu poruku. Taj dan je bila odsutna i Aleksandar je to primjetio. – Jel se nešto dešava Petra. Čudna si danas. Znaš da meni možeš sve reći. - Ma nije ništa, samo mi takav dan trefio, nešto sam neraspoložena. Razmišljala je o vrani i zaključila da je u redu da ju napusti njena životinja zaštitnik. Ionako joj ne treba, može se brinuti sama o sebi, dokazala si je to na ovom putovanju planinom. Vrijeme je polako prolazilo i stvari su se počele mijenjati. Već je pola godine bila kod Aleksandra, njegova obitelj se navikla na nju i gledali su je kao na članicu svoje obitelji. Ali ipak, ona je zaboravila svoju obitelj. Malo po malo počela je dobivati jake bolove u želucu. A i odnos s Aleksandrom je bio problematičniji, Petra je dobivala napade bijesa i mržnje prema njemu, iako ni sama nije znala zašto. A kako su se bolovi pojačali, morala je potražit pomoć. Otišla je seoskoj doktorici, koja joj nije znala uzrok, ali joj je propisala čaj od jedne trave što raste u blizini. Čaj nije pomagao, a bolovi su se intenzivirali. Ubrzo je došlo do toga da su je morali odvesti negdje drugo. Doktorica iz susjednog sela je bila na dobru glasu i mnogi su joj dolazili, pa su tako odlučili i za Petru. Kad je došla kod doktorice, doktorica ju je prvo pitala općenite stvari, zašto je tu, koja je njena priča. Petra joj je ispričala za bolesnog oca i Ljubičastu daru koja je izumrla. I kako je zbog Aleksandra i svega toga odlučila ostati u selu. - Znaš, trebala bi dobro pogledati u sebe i vidjeti šta zapravo želiš. Reče doktorica. Mislim da ove zdravstvene probleme imaš zbog grižnje savjesti. Napustila si svoj put i sada ti se tijelo buni, jer tvoja duša ne želi da ti odustaneš od puta, a ko ne sluša svoju dušu, na kraju mu oboli tijelo. Petra je bila iznenađena doktoričinom dijagnozom. Mada, ubola je nešto duboko u njoj. Bila je u pravu, osjetila je to. Mora se vratiti svojim starim putem. Kada se vratila kod Aleksandra kući, rekla im je kako uskoro odlazi. Aleksandru je to teško palo, a ni njegovoj obitelji nije bilo lako. – Moram, rekla im je Petra, ipak se radi o životu mog oca. Ako postoji ikakva šansa da ta biljka nije izumrla ja moram ganjati tu šansu. Aleksandar je inzistirao da naprave slavlje za njen oproštaj, da ne ode tek tako. Petri se ta ideja nije sviđala ali napokon je pristala. Sazvali su seljane kod Aleksandra u kuću, donijeli napretek hrane i pića i bilo je to pravo slavlje. Muzičari su svirali, plesalo se, i Aleksandar i Petra su uživali, i zaboravili na to kako im je ovo zadnji dan skupa. Poslije su se izdvojili i Aleksandar je predložio da odu na njihovo mjesto. Popeli su se do brijega iznad sela i gledali selo. – Šteta, bilo je lijepo selo. Petra prekinu šutnju. - Jest, lijepo je selo, ali će biti mnogo manje lijepo nego što je bilo dok si ti bila u njemu. Znaš, ljudi su te zavoljeli, ubrzo su te prihvatili kao dio sela. Imaš neku energiju kojom zračiš, sva si vedra, i čista. Poljubiše se. Ovo je naša zadnja večer skupa, reče Petra, pa nek bude za pamćenje. Ljubili su se dosta vremena dok nije već pala noć. Tada su sišli nazad kod Aleksandra, da se roditelji ne zabrinu. Sutra ujutro, Petra je spakovala stvari i pošla. Aleksandrovi su inzistirali da ponese hrane i dali su joj sašivenu medvjeđu kožu, koja je ssavršena za spavanje po planinskim hladnoćama. Pokupila je sve to i krenula. Zagrlila ih je sve redom, kad je grlila Aleksandra, već su oboje plakali i čvrsto se zagrlili. Ako vremenu bude po volji, srešćemo se opet. Reče Petra. Ja ću se i vratiti s planine, mogu tada doći do tebe opet. Aleksandar joj reče: Pričekaj malo. Imam ti jedan poklon. Izvadi ruku iz džepa i u njoj ljubičasti kamen. – Ovo je dar zemlje, reče joj. Ja sam ga pronašao u šumi. Ako se ikada izgubiš, ili se nađeš u nekoj bezizlaznoj situaciji samo uzmi ovaj kamen, protrljaj ga u u ruci i upotrijebi maštu da ti kaže šta trebaš uraditi. – Aleksandre... Ja ne znam, Petra će zatečena, ja ne znam da ovo zaslužujem. Ovo je tako velika stvar. – Zaslužuješ, za sve što si dala ovom selu a posebno sve što si dala meni. – Aleksandre, ja ne znam kako da se zahvalim... Mogu ti nešto reći? – Samo reci, šta god, Aleksandar će. - Obećaj mi da ćeš me čekati dok se vratim s vrha planine? Hoću, čekaću te, reče Aleksandar. – Hvala ti, ja imam ovaj kamen da me podsjeća na tebe. Reče mu. A sada idem, moram. Okrenu se i sa suzama u očima pođe putom iznad sela.

### DUH PLANINE

Nastavila je hodati uz Planinu. Da li ovo sve radim uzalud, razmišljala je. I ko je ona žena pobogu, i otkud je s informacijama da je Dara izumrla. Nešto joj je bilo jako sumnjivo u vezi nje. Nije ju nikad vidjela u selu, mora da je i ona putnica. Hodala je danima, spavala bi gdje bi se snašla, i polako se već popela solidan dio planine. Jednu noć se zavukla u gustiš, umotala se u medvjeđu deku i zaspala. Razmišljala je kako je na više sve hladnije, ali kako je planina prelijepa, toliko zelenila i života u njoj, da je to čudo. Zaspala je. Ujutro se probudila i bio je lijep sunčan dan. Krenula je dalje planinom. Hodala je neko vrijeme i razmišljala o tome koliko je ona sposobna za ovaj put. I zanimalo ju je šta Alma, Nikola i Ismar rade. Ali ona je sada na drugom putu. Sjetila se Aleksandra. Hoće li je čekati da se vrati s planine? I hoće li joj se vrana vratiti? Bilo ju je strah da neće, al ipak, ona je opet pošla pravim putem. Ako ima ikakve šanse da nađe Daru mora oprobati. Valjda će se i vrana vratiti, sada kad se i ona vratila. Prošao je još jedan dan hoda i ona se zavukla u šumski gustiš i zaspala tu. Kad ujutro je imala šta vidjeti, probudio ju je lavež pasa. – Hej, Hej, mir. Vikao je neki muški glas. Ona se prenula i gledala šta se dešava. Izvini, dođe čovjek do nje, nisam znao da ima čovjek tu. – Ima, ima, ja sam putnica, idem poprilično daleko, a vi? Ja idem u lov, na jelene i divlje svinje, ja sam lovac i sakupljač, od toga preživljavam. A ti, kako se hraniš ovamo? – Trenutno imam ostataka ponesenih iz obližnjeg sela, a planiram putem kupovati hranu, kako budem nailazila na konačišta. Nesigurno je sve to, češće ćeš biti gladna nego sita, ako želiš, ja te mogu naučit neke osnove lova, pa da sama možeš uloviti nešto. – Pa, to bi bilo fino, al nisam sigurna da imam dovoljno vremena. – Ne treba puno vremena da se nauče osnove, dalje ćeš učiti sama, kroz praksu. Ako želiš, možeš kod mene kući, ja živim sam. – A gdje živiš. Nekih 40 minuta hoda odavde prema tamo, pokaza prstom smjer. Petra je otvorila kartu i izgleda da se to poklapa sa njenim putom. Hajde, kad već ide, što ne bi naučila nešto novo. – Izvini, ja sam Ante, reče lovac. Petra, odgovori mu. Pa hajdemo onda kod tebe da ostavim stvari. – Može, reče Ante. Hodali su tako neko vrijeme, dok nisu izbili na obronak planine i jednu kolibu uz sam kraj provalije. – Živiš opasno, reče mu Petra. Opasno? Mah, ne bojim se ja, voli mene ova planina više nego što izgleda. Ovo je idealno mjesto, niko me neće doći opljačkati. Nasmija se grohotom Ante. Ušli su unutra. Bila je jedna soba i još jedan mali prostor, kao mala soba, te kuhinja sa stolom i ognjište za vatru. Po podu su bile životinjske kože, i deke u sobama su bile od koža. – Ja sam samoodrživ. Živim sam, psi su mi vani u svojim kućicama, a ja sam ovdje, kralj svog malog carstva. Uz lov imam također skupljam plodove i biljke koje su jestive. Tvoja je ona manja soba, jer si ti ipak manja od mene. Odmori se danas, sutra krećemo na trening. Petri se nije odmaralo, nego je šetala vani, gledajući okolo i diveći se planini. Evo srela je novu osobu na svom putu, sutra će učiti loviti. Pred mrak se vratila u kuću. Ante je oštrio strijele. Petra ga je jedno vrijeme nijemo promatrala, a onda ga odjednom upita: A zašto nemate ženu? Ante zastade. A zašto bi imao ženu? – Pa svi imaju ženu ili muža, Petra će. Pa evo, vidiš da nemaju, Ante se opet grohotom nasmija. Dobro, ozbiljno me pitaš, pa ću ti ozbiljno i odgovoriti. Imao sam ženu, jednom. Nije htjela živjeti sa mnom ovako. Uvijek je komentirala šta ćemo sa djecom s ovakvim stilom života, na kraju joj je toliko dozlogrdilo da je otišla bez ikakve najave, jedan dan dok sam ja bio u lovu. Ne krivim je, ovo nije život za svakoga. Ali ja ga volim i ne bi ga mijenjao ni za šta na svijetu. Svježina zraka kako miluje moje lice ujutro, bura koja me otrijezni, užitak lova i potrage za biljkama. Povezanost sa ovom Božanskom planinom kojom kao da odzvanja sveti zvuk života. Još su malo pričali i onda je Petra otišla u sobu leći. Sutra ujutro ju je Ante probudio. Ajmo ljepotice, tvoj prvi radni dan je stigao. – Zar ovako rano? Da, ovako rano je početak lova. – Daj još samo malo da odspavam... Ne ne, nema još malo, sad je ustajanje, hajde. Napokon se nakanila i ustala. Na stolu se dimio čaj. – Prvo ćemo popiti čaj, pa onda krećemo. Sjeli su i pili, niko nije puno pričao. Čemu me učiš danas? Petra će. Ne znam, to ne odlučujem ja. – Pa nego ko? Planina, ko će drugi. Pa kako planina odlučuje? Petra će zbunjeno. – Vidjećeš danas. – Ti govoriš o planini kao da je ona živo biće. Začuđeno će Petra. – A ti govoriš o njoj kao da nije. Odgovori joj Ante. Ništa joj nije bilo jasno, ali popila je čaj i spremna je za poći. Idemo, reče Ante. Ovaj put samo ja i ti, da nas psi ne ometaju. Pošli su prema planini, uzbrdo. Šta tražimo? Petra će. Šta nam planina donese, odgovori Ante. Petru je već počelo iritirati ovo mistificiranje planine. - Aha, eno ga, Ante pogleda na pod. Vidiš? – Šta? Trag, papak je, jelenov. Znači danas ipak idemo po nešto mesa. Ante je nastavio hodati u smjeru tragova koje bi nalazio dok nisu ušli u šumu. Polako su se šuljali i pazili da idu niz vjetar. Konačno su došli do stada jelena u šumi. Došli su u domet strijele. – Danas ja pucam, a poslje tebe učim kako ćeš loviti. Ante je napeo luk, strijela odjednom odleti iz njegova luka i pogodi srnu u vrat, srna je počela trčati ali je t bilo uzalud, Ante i Petra nastavili su trčati za njom dok nije pala na pod od krvarenja. – Jao, ubili smo je. Petra će tužno. – Niko ne bira i ne zna kad je dan njegove smrti. Danas je bio njen dan. Sutra će možda biti tvoj, ili moj. Ovo što radimo je nužnost, ona jede travu da bi preživjela, mi jedemo nju, to tako ide. Hajde, idemo ju ponijeti kući. Došli su kući i stavili peći meso. Nešto su dali psima, a nešto su odnijeli dalje uz planinu divljim životinjama kao poklon u ime majke prirode. Navečer su jeli. I kako ti je meso? Upita Ante. Preukusno, Petra će. Sutra je tebe učiti pucati iz luka, ili koplje, šta ti je draže. Ali to nije bitno, niti najbitnije. Za lov i traženje bilja je potrebno nešto puno dublje od običnog pucanja iz strijele ili bacanja koplja, i branja trava za koje si naučio da znaš da su jestive. Potrebno je osluškivati dušu prirode, ona sama sve otkriva, mi samo ne znamo njezin jezik. To jest znali smo ga, ali smo ga zaboravili, i sad nakon ovoliko lutanja ga moramo opet pronaći. Znaš, to je naš materinji jezik. Mi pripadamo ovoj prirodi kao i ona nama. Mi smo jedno s njom. Planina nam je danas bila blagonaklona, to je dobar znak. Znači da možeš početi trening. – A kakav je točno jezik prirode, zainteresirano će Petra. Jezik prirode se ne može reći, jer se on ne sastoji od riječi. Ali dobro, o jeziku prirode ćemo nešto poslije, prvo moraš savladati ove klasične tehnike lova. Ustali su sutra ujutro i Petra je bila spremna za gađanje strijelama. Idemo u šumu da ti nađemo prikladnu metu, reče Ante. Ušli su u šumu i našli drvo. Ante je jednom travom nacrtao krug na njemu. Ovdje gađaj, reče joj. Petra je ispalila prvi pokušaj i bio je promašaj. Promašila je kompletno drvo. Opet je ispalila i opet promašaj. Pucala je još nekoliko puta i napokon je jednom pogodila drvo, ali ne krug na njemu. – Pogrešno pucaš reče joj Ante. Ciljaš iz ramena, a ne iz zgloba.. Rame daje zamah, ali zglob daje smjer. Kad je tako pokušavala par puta joj je pošlo za rukom da pogodi drvo. Napokon jednom je pogodila u krug. – Bravooo. Reče Ante. A sad ajmo ponovo, da vidimo koliko ćeš još puta pogoditi danas. – Nećemo ovo valjda raditi cijeli dan? - Što, jel imaš nešto drugo na umu? - Nemam ništa hitno, ali ne mogu previše ostati kod tebe. – Sad za sad si tu, pa igramo po mojim pravilima. Još gađanja danas, dok se ne ispraksaš kako treba. Pucala je strijele skoro pola dana i nije joj najbolje išlo. Bila je nestrpljiva. Onda je Ante uzeo luk, i od prve pogodio krug. Bitna je tehnika gađanja, al ima nešto čak još bitnije od toga. A to je smiren um, uz smirenu ruku. Strijela iz tebe mora teći, oči i ruka moraju biti savršeno sinkronizirani, kao pluća, što sama od sebe dišu i izdišu, tako ti moraju raditi oko i ruka. Ali dobro, dosta za danas, vraćamo se nazad kući. I tako su pošli. – A koji je razlog što ne smiješ dugo bit kod mene? Upita Ante. – Nisam željela načinjati tu temu, ali već se dovoljno znamo, onaj, otac mi je bolestan. Ima Paučju groznicu. – Ozbiljno? Pogleda ju Ante. – Da. Ima Paučju groznicu i ja sam pošla na put prema vrhu planine da uberem Ljubičastu daru, ona je jedini lijek. – Nije mali zadatak za jednu djevojčicu bome. Reče joj Ante. – Nije, ali meni je vrana dala pero, mene je izvršiti taj zadatak. Pa dobro, tehnike lova ti neće biti na odmet, ako želiš ići do vrha. Ali još je bitnije znanje o biljkama. Sutra ćemo se pozabaviti time. A sad spavaj, umorili smo se danas oboje. – Moram te pitat, da li je Ljubičasta Dara izumrla? – Izumrla, ne bih znao. – Znači nisi čuo da je izumrla. – Koliko ja znam nije, odgovori joj Ante. – Hvala ti puno, reče Petra i sva sretna ode na spavanje. Sutra ujutro ustali su i pušio se je čaj sa stola. Vani još nije bilo izašlo sunce ali se već vidjela bjelina jutra kako izlazi. Petra je razmišjala o svom zadatku. Bila je sretna što je našla nekog da joj pomaže da nauči znanja koja će joj trebati. Šta li sada radi tata, šta radi ostatak ekipe. Već se distancirala od njih, dosta vremena živi s drugim ljudima. Kad su popili čaj Ante joj reče, hajde, moraš naučit nešto o biljkama. Idemo na livadu. Petra je uzela naprtnjaču u kojoj je stala čutura s vodom i došli su do livade. Trebaš znati dvije stvari. Postoje dvije vrste znanja o biljkama. To je unutrašnje i vanjsko znanje. Vanjsko znanje se uglavnom prenosi s koljena na koljeno, i to je znanje o tome koje su biljke jestive, koje otrovne i slično. Za većinu naših potreba dovoljno nam je vanjsko znanje, ono biljka sama daje, svoju boju izgled, sve se to može tumačiti da bi vidjeli je li ta biljka jestiva ili nije, a ako dodamo tomu još znanje akumulirano iskustvom naših predaka, imamo ogromno znanje. Ali ipak, znanje iznutra je superiornije znanju izvana. A šta je znanje iznutra? Upita Petra. – To je osjećanje biljke, osjećanje njene duše, njene suštine, onoga što ona jest. – Pa to je suludo, takvo nešto nije moguće. – Je li, je li tako u tvom selu vjeruju? Ako tako vjeruju onda su prave budale što su te pustili da tražiš Ljubičastu daru. Jer nju ćeš teško nać bez poznavanja biljaka iznutra. – A kako ja mogu poznavati biljke iznutra? – To je istovremeno nešto najlakše i najteže za naučiti. Moraš prvo poznavati sebe dotle dok ne dođeš do onoga što je isto nama i svakom drugom živom biću. Kad dođeš na tu točku u sebi, onda prirodno osjećaš i druge biljke i životinje. – Znači može i sa životinjama? – Uf, da, to je tek uzbudljivo, reče Ante. Možeš ih i dozvati samo svojom namjerom da ti dođu, ali samo s jednim uvjetom, da ih dozivaš iz pozicije čiste ljubavi. Tada će ti doći, jer dolaze jedino na ljubav. Ljubav je sila jača od straha. Ovo ju je podsjetilo na ono što je njen otac govorio. – Dobro, znači moram doći unutar sebe do točke u kojoj sam ista kao i sve drugo što živi, je li? – Da, točno tako. – Pa kako se dolazi dotle. Nema jednog načina. Neko koristi biljke znanja i biljke moći kako bi to naučio. Nekome je dovoljna meditacija. Neko to nauči sam promatrajući prirodu. Bezbroj je načina, ti moraš naći sebi jedan. Samo je jedno bitno, da vjeruješ da je takvo nešto moguće. Ako ne vjeruješ, nikad istinski nećeš pokušati da osjetiš biljke na taj način. Sve će biti gluma, i to ona najgora, ona koju glumimo sami sebi. Vjerovanje je potrebno kao dio puta, ali ono je samo putokaz, a ne cilj. Cilj je iskustvo koje trebaš sama doživjeti, bez tog iskustva, vjerovanje je suho i s vremenom postaje nevažna rutina koja je potpuno bez sadržaja. Svako vjerovanje je privremeno jer ga treba zamijeniti znanje. – Ne znam šta bih mislila o svemu tomu. Hajmo reći da ti vjerujem u to što govoriš, samo, ja ne znam kako da ja ostvarim to što ti želiš od mene. - Ne znam, sada dolazi momenat, kada čekamo znak. Kakav znak? Znak planine da nas usmjeri. A u međuvremenu ćemo radit standardno sve ko i obično, učiću te o kretanju jelena, o jestivim i nejestivim biljkama, učiću te izvana, dok planina ne da neki znak da te učim iznutra. I tako su počeli prolaziti dani, i Petri je sve više i više dodijavao život kod Ante, ali puno je naučila od njega. S vremenom se popravila u gađanju likom i strijelom, naučila je kako uloviti jelena, koje bobice i koje trave valjaju jesti i naučila se određenoj harmoniji sa prirodom. Ali vrijeme je prolazilo a planina nije davala nikakav znak. Jednog dana Ante odluči otići s Petrom do obližnjeg sela. Taj dan je bio veliki vašar u tom selu i biti će slavlje koje će trajati sve do jutra. - Malo da se i ja i ti maknemo iz ove izolacije, prokomentira Ante. Mada, više mi je radi tebe, a meni trebaju neke kože ionako. Pošli su prema tom selu, bilo je udaljeno svega pola sata hoda. Kada su došli dočekalo ih je pravo slavlje, okretali su se janjci na ražnju, bilo je svega za kupiti, od nekog čudnog nakita, do živih riba i drugih životinja. Ovaj Vašar je okupljao cijelu regiju. U sredini su četvero muških i tri žene pjevale pjesme dok su ih muzički instrumenti pratili i svirali s njima. Dosta je ljudi plesalo. Petra je poželjela zaplesati s njima, ali bilo joj je neugodno samoj. Ante ju je poticao da zapleše, naposljetku je to i uradila. S novcima koje je imala si je kupovala pivo, tako da se već bila malo i zagrijala. U gužvi je ugledala jednog tamnoputog crnookog momka. Nije znala zašto, ali odmah joj je zapeo za oči. Uskoro nije mogla odljepiti pogled od njega, imao je takav magnetizam. Kad odjednom osjeti ruku na ramenu. – Hej, Ante joj reče i ona se prenu. Hajd ideš sa mnom da vidiš kako se trguje. – Hajde, hajde, da, da može. Šetali su od štanda do štanda da vide ima li im išta korisno, kupili su par noževa i neke kože, i Petra je mogla nastaviti ples. Kad se vratila crnookog momka nije bilo. Gledala je svugdje, nije ga bilo ni na kakvom štandu, ni među plesačima, nigdje. Nevoljna se vratila s Antom kući. Kad su se vratili, Ante je počeo priču kako je vidio znak danas da je spremna za učenje, sutra je čeka jedna važna lekcija, tako da se mora dobro pripremiti. Rekao joj je tajnu, da ako hoće da nauči vidjeti iznutra i da završi svoj trening, da mora potražiti Duha planine. - Duha planine? Reče Petra. - Da, Duha planine. - Pa šta je to Duh planine? Upita ga Petra. Duh planine je čuvar ove planine. On je njena duša, njen zaštitnik. On se brine o tome da niko bez časti ne prođe do vrha planine. - Može li se s njim razgovarati? Upita Petra. – Može, ali ne onako kako ljudi međusobno razgovaraju. Ante joj je rekao da je to kao viđenje izvana i iznutra, možeš biti sa Duhom planine prateći njegove znakove i njegovu volju, ili ga možeš vidjeti direktno i pitati šta želiš. U svakom slučaju moraš biti spremna na lekciju koju ćeš sutra dobiti. Petra je legla uzbuđena i brzo je zaspala, iščekujući sutrašnji dan. Probudila se je uz čaj koji već dimi na stolu. Ustala je, sva uzbuđena. Danas ću upoznati Duha planine! Pomisli. Kako je to samo uzbudljivo bilo. Ubrzo su oboje ustali i pošli. Idemo do potoka gdje se Duh ima običaj ukazati onima koji ga traže. Hodali su par kilometara probijajući se kroz gustu vegetaciju. Šuma je bila puna ogromnih stabala kao da je stoljećima stara. – E sad idemo desno i tu smo za koji minut. Reče Ante. Došli su do izvora potoka. – Duh ima običaj obitavati u izvorima potoka, tako da bi ga danas trebali dozvati. No zato ti moraš bit spremna. Moraš čitava uroniti u potok i držati dah što duže možeš, da pokažeš Duhu svoju ustrajnost da ti se ukaže. Petra je, nevoljko, to uradila. Izdržala je malo i izašla iz potoka. – Nadam se da će bit dovoljno. Trebalo bi biti dovoljno, ali pitanje je da li si ti spremna da vidiš Duha. Tome te nisam učio jer mislim da kroz ovo vrijeme provedeno sa mnom si upila ponešto znanja iznutra, ili da si bar spremnija na to znanje. Stajali su kraj potoka do sumraka, i napokon zaključili da im se duh ipak nije ukazao, da Petra nije spremna. – Pa kada ću biti spremna? Tužno upita Antu. - Kad naučiš lekcije koje trebaš naučiti. Za Duha se mora biti kristalno čist, inače ne bi mogla podnijeti susret. Nije se Duh danas odbio pokazati radi sebe, nego radi tebe. Ti trebaš još rada na sebi da iščistiš neke stvari sama sa sobom. – A kako ću to postići? – Planina će naći način. Ako ostaneš na pravom putu, uspjećeš, ali putovi su brojni i lako se je zaplesti da ne znaš više šta je ispravno a šta ne. Mada, u dubini svoga srca ćeš uvijek znati pravi odgovor. Sada idemo leći, sutra je novi dan. Sutra su ustali i po običaju pili čaj. Danas ćemo ponovo u šumu, oprobat ćemo novu taktiku sa Duhom. Naći ćemo jedno veliko drvo i ti ćeš se popeti najviše što možeš. Tada možda ugledaš Duha planine. Pošli su u šumu ponovo i Petra je bila uzbuđena ali i nervozna. Da li je spremna da vidi Duha? A kako to može znati? Vidjeće sve danas. Hodali su šumom pola dana i Petri se učinilo da hodaju u krug. - Ovdje smo već bili reče Anti. – Nije bitno jesmo li bili, tražimo pravo drvo. Još su malo hodali i Ante je našao prikladno drvo za popeti se. Evo ga, ovo je to. Bio je to jedan oveći orah. Petra se počela penjati na njega ali nikako nije mogla. Konačno, nekako na jedvite jade se popela do njegove prve grane. Dalje je išlo malo lakše. – Moraš se još naviše popeti. Govorio je Ante Petra se popela još par grana više i dalje nije mogla. – Reci mi šta vidiš? Ante će. Vidim šumu, i ništa više. – Išta specifično u šumi, ili išta što upada u oči? Ne, ništa. – Neka te još malo pa ćemo vidjeti. Petra je bila umorna i htjela je sići. – Ne vidim ništa, ovo je bilo uzalud, reče Petra. – Dobro, siđi dole, dosta za danas. Petra je sišla i bila je vidno razočarana. – Nikad neću naći tog glupog Duha. Reče. – Hej! Budeš li ga zvala glupim Duhom i nećeš ga naći. Sutra ćemo pokušati ponovo nešto novo. Ustali su, popili čaj i pošli u šumu sa motikom. – Duh se nekad zna kriti u zemlji, reče Ante, pa ćemo danas naći neko mjesto gdje bi mogli kopati. Otišli u do livade i tražili pravo mjesto. Našli su jedan mravinjak i Ante reče da duh nekad zna biti u mravinjacima. Petra ga je čitavog raskopala i nije se desilo ništa. – Ma ovo nije za mene, naljutila se i bacila motiku. Idemo kući. Prelako odustaješ od nečega što je veoma bitno. Ali dobro, možda još nisi spremna. Ono što trebaš znati je da je Duh uvijek tu, samo ga mi, ograničeni našom percepcijom, često ne vidimo. Ili ga vidimo ali ga ne prepoznamo. Vratili su se u kuću i večerali. Večeras idemo spavati, a sutra te čeka najvažnija lekcija, ona oko koje će se lomiti tvoj put na ovoj planini. Petra se preplašila. – Zar je baš tako važna. – Jest, tako je važna. Zato se dobro naspavaj večeras. – Eh, bilo je puno jednostavnije dok smo samo lovili i brali biljke. – Da život je jednostavan kad se živi jednostavno. Al mi ljudi imamo čudan usud. Mi, kako se razvijamo, ne možemo a da ne kompliciramo. Ali to kompliciranje nas razvija u ovo što jesmo. I onda jednom kad se zapletemo u svoje kompliciranje, poželimo ponovo jednostavnost. Ali ju redovito tražimo na krivim mjestima! Gledamo unazad kao u neko blaženo doba, i čeznemo za njim, a tog doba nema. I da je to doba bilo stvarno toliko dobro, ne bi nikad ni zakomplicirali! Onda čovjek uviđa jednu stvar, da može jedino ponovo uspostavit novu jednostavnost, sa svim onim što je on stekao kroz život kao komplicirana osoba. Ta komplikacija se kasnije pretvara u bogatstvo unutarnjih resursa koje stalno raste, kako ga mi zalijevamo ljubavlju. Ali ako ne zalijevamo ljubavlju, i najljepši cvijet u nama će uvenut. To je povratak jednostavnosti, ali ovoga puta svjestan, ne djetinji, kao u početku. No, hajmo spavati, reče Ante, ipak je sutra tvoj veliki dan. - Jest, reče Petra. Sva sam napeta u iščekivanju. Idemo leći, laku noć. – Laku noć. Petra je zaspala. Kad se probudila, nije bilo čaja na stolu, niti luka i strijele gdje vise. Izašla je iz sobe da bi zatekla kolibu potpuno praznu. Osim njenih stvari nije bilo ničega. Šta se dešava, u šoku se je pitala. Gdje je Ante? Izašla je vani i dozivala ga. Potpuno je nestao. Ovo je naprosto nevjerovatno. Petra je ostala čekati još jedan dan, da vidi hoće li se Ante vratiti, ali njega nije bilo. Ante je nestao, napustio ju, pred najvažniju lekciju. Stvarno je otišao. Dobro, možda se vrati idućih dana, Petra je razmišljala. Ostala je još par dana u pustoj kolibi i napokon shvatila da Ante nema, da ju je napustio. Ostala je noćiti još jednu noć u kolibi i ujutro će krenuti dalje, sjetila se svog zadatka i puta kojim mora ići. Ujutro je ustala, pokupila stvari i pošla dalje putem ucrtanim na karti. Hodala je kilometar dva uzbrdo, pa je sjela da odmori. Morati će negdje kupiti luk i strijelu, jer joj ponestaje njene hrane, Morat će loviti, a i naučila je već dosta biljaka koje može jesti. Ante je ipak nije ostavio bez išta, njegovo znanje je ostalo. Ali sve je opet ostalo potpuno nejasno, zašto ju je napustio? Nije mogla naći odgovor na to pitanje. Nastavila je dalje hodati i došla je u jedno malo seoce. Tu je pitala stanare prve kuće da li može igdje kupiti luk i strijelu i napila se vode kod njih. Bili su prijatni i zovnuli su je na ručak. Ušla je u kuću, kuća je bila skromna, maleni niski stol i par stolica oko njega, gdje su jeli. – I šta tebe tako mladu dovodi u naš kraj? progovori domaćin. - Ah, nevolja me dovela da ovako daleko putujem, ja sam iz podnožja planine, iz Gorskog visa. – Aaaaa, znam ja jednog Adnana iz Gorskog visa, od njega sam kupovao ovce, da ga ti slučajno ne znaš. – Adnan, da, da, znam ga, ne živi daleko od moje kuće. - Pa super, kako je svijet mali. Domaćin će. Ah, nismo se ni upoznali: Dragutin. - Petra, drago mi je. - Milena, reče gospođa. – Fino je popričati sa nekim mlađim, ovdje kod nas rijetko dolaze posjetitelji, mi smo malo selo, živimo od nešto povrća i stoke što imamo. I šta kažeš, nevolja te dovela? – Da, otac mi je dobio bolest, Paučiju groznicu. Dragutin i Milena se pogledaše i problijediše. A...a... baš Paučiju groznicu? Da, reče Petra. - I ti si ovamo zbog lijeka pretpostavljam, reče Milena. – Da, zbog lijeka sam, moram pronaći Ljubičastu daru i to u cvatu. - Svu sreću svijeta ti želim. Reče Dragutin. Ubrzo su pojeli i Dragutin ode sa Petrom do svog komšije koji pravi luk i strijele. Petra je kupila šta joj treba i nastavila dalje uz planinu. Putem je jela bobičasto voće i neke trave koje su valjale za jesti, i nije bila previše gladna, imala je snage za put. Dok je išla, razmišljala je o svemu. I dalje joj je bio nejasan taj Antin odlazak, i to pred najvažniju lekciju. Izgleda da će tu lekciju morati naučiti sama, a nije sigurna da zna kako da ju uči. Par dana je pokušavala meditirati, naišla je i na neke biljke čija konzumacija može dovest do znanja iznutra, ali nije se usuđivala da ih proba jer su prevrtljive i kako ti mogu dati darove mogu te i kazniti za sva vremena ako dođeš nespreman. Kako je Ante rekao, ne možeš u prljavim cipelama ući u hram petorice. Krajolik se je dosta promijenio od onog početnog, šume su gušće i po noći kad spava često čuje divlje životinje. Negdje blizu je čopor vukova, čuje ih kako viju. Ovaj dio planine je opasan, i na karti je ucrtan kao takav. Nada se da će ga proći što prije. Još jedan dan je prošao u usponu i legla je spavati, kad je opet usnula san. Vrana joj donosi kamen i ona ga uzima, a kamen je pretežak za njenu ruku i odmah je obara na pod, mada je tek veličine dlana. Ustala se pomalo zabrinuta zbog ovog sna, šta li ovo znači. Kad je izašla iz gustiša u koji se sakrila i u kojem je spavala, samo ugleda prizor od kojeg se smrzla. Crnooki, tamnoputi momak sa vašara. – Znam šta misliš, od kud mene tu? Progovori odmah. Kad sam te vidio na vašaru, znao sam da te moram pronaći. Previše si dragocjena da te propustimo. – Propustimo? Upita Petra i dalje vidno zatečena njegovim prisustvom. Pođi sa mnom, sve će ti biti jasno. Petra je bila nesigurna šta da radi, al momak je imao neki magnetizam koji je mamio da se dolazi k njemu. Odlučila se je prepustiti, pa šta bude bude. Dobro, poću s tobom, samo ako mi objasniš gdje idemo. - Idemo u jedno selo malo ispod ovoga. – To mi nije baš usput. – U krivu si, to je taman kamo treba da ideš. Nasmija se crnooki. Silazili su velikim planinskim putem pa su nastavili dalje šumskim putevima koji su bili uski i nezgodni. Napokon, izbili su u selo. – Stigli smo, crnooki reče. – Bio bi red da znam kako se zoveš, ja sam Petra. – Ahmed, drago mi je. Ahmed je imao neku čudnu privlačnost, ali osjećala se je kao da treba biti na oprezu. Nije znala šta bi slušala od tog dvoje, svoju privlačnost ili oprez. Izgleda da je prevladala privlačnost. Pošli su selom, selo je bilo puno ljudi. Svi su se doimali sretni, i srdačno su im mahali dok su prolazili. Ahmed ju je vodio prema jednoj kući na kraju sela. Hodali su nekih dvadesetak minuta do te kuće. Tu ju je uveo, a unutra su bila još dva muškarca i jedna žena. Svi su bili mladi, možda su imali nekih 20 godina. Ovdje odsjedaš, reče joj Ahmed. Upoznala se sa ostalim članovima kuće. – Šta ćemo raditi ovdje, upita Petra. To ćeš vidjeti vrlo brzo reče Ahmed, sad se odmori i opusti u kući. – Jesi li gladna, upita ju Dalibor. Jesam malo, nisam jela već neko vrijeme. Evo, izvoli, donese salatu sa raznim povrćem pred nju na stol. Počela je jesti i sve je bilo preukusno. Družila se sa ekipom u stanu. – Vi ste jedna obitelj? Upita ih. – Pa moglo bi se reći odgovori joj Ružica. – Kako moglo bi se reći, jeste li ili niste? – Jesmo, ali smo obitelj svojim odabirom. Nismo se rodili kao jedna obitelj. - Aha, pa onda ste grupa prijatelja? – Pa prijatelji smo, ali ni to ne opisuje prirodu naše povezanosti. – Ne razumijem. – Ne brini, ubrzo ćeš razumjeti. Reče joj Dalibor. Sve ćemo ti objasniti. Jela je i malo odmarala, osjećala se pomalo čudno. Kao da ulazi u neku priču o kojoj ne zna ništa. Malo se bojala, ali Ahmed je djelovao kao da bi mogao biti od koristi na njenom putu. Mada, nije došla ovamo zbog toga, morala si je priznati, Ahmed ju je očarao, želi znati više o njemu. Večer je došla i Ahmed se vratio. Sjeli su za stol. Ahmed je počeo govoriti. – Znam da si na planini jer tražiš nešto. – Kako znaš odgovori Petra. – Znam jer svi nešto traže. Neko želi razrješenje od svojih zlih djela, neko traži utjehu za veliku tugu koja ga je snašla, neko traži lijek za nešto. Ali svi oni traže jedno, samo ne znajući. Jedino jedno može dati odgovor na njihove težnje. – A šta je to jedno? Petra će zainteresirano. – To jedno je moć. Reče Ahmed. Da bi uradio bilo šta, potrebna ti je moć. Ja znam kako možeš dobiti moć. – A kako je to? Možeš naučiti pričati sa Morokom. - Morok, ko je to? - To je duh koji luta ovom planinom. – Je li to Duh planine? Nije, Duhom planine obično nazivaju drugog duha, ali Duh planine ti ne može pomoći. On ti ne daje moć. – Meni je rečeno da tražim Duha planine, da on zna gdje je Ljubičasta dara i da ću je tako naći. – Zaboravi na to. Ustvari, zaboravi na sve to. Svu svoju prošlost moraš ostaviti izvan ovog sela. Jedino tako ćeš moći steći moć. Pa kako da ostavim prošlost, kad sam došla da izliječim oca i svoje selo? – Svi dolaze zbog nečega, kao što sam rekao, ali jedan je odgovor, moć. Bez moći ne možeš ništa, zato je uzaludno tražiti išta drugo. Duha planine traže samo naivni i neznalice. Oni koji znaju, traže Moroka. – Dobro, pa kako ću ga naći. Naći će on tebe, kad budeš spremna. Da bi bila dio naše skupine, moraš nam dati sve svoje stvari, sve što nosiš sa sobom i imaš. Prošlost mora ostati potpuno zaboravljena. Tako ćeš se roditi nova ti. Petra je i dalje bila očarana prisustvom Ahmeda. Nešto ju je vuklo da uradi sve što traži. Mada je bila sumnjičava, odlučila je da će raditi kako on kaže. Davala mu je jednu po jednu stvar, luk i strijelu, medvjeđu deku, hranu, kamen, i konačno, dala mu je vranino pero. Tu se dvoumila neko vrijeme ali ipak ga je dala. – Ovo je dobro, brzo ćemo moći početi s radom. Za sada, se upoznaj sa selom. Petra je krenula u šetnju selom, sama, i sve koje je vidjela su bili čudno sretni. Nekako, kao presavršeno, da je bolo oči. Ubrzo hodajući vidjela je da su svi susretljivi i ljubazni. Pa dobro, ako su sretni, nema veze, to je dobro za njih. Veselila se svom skorom radu sa Ahmedom. Par dana je prošlo i ništa nisu radili, a Petra je bila nestrpljiva. Ahmed je rekao da treba strpljenja da bi se radila magija moći, i da će ju ona početi u pravo vrijeme, kad stigne. Nakon još par dana napokon ju je zovnuo sa sobom u jednu tajnu sobu. U sobi je stajao kipić Moroka prikazan kao zmaj koji plazi jezik. Ahmed joj reče, ovo je zmaj kojeg moraš naučiti jahati. Za sada mu se samo nakloni. Nakon što se Petra naklonila, Ahmed izgovori neke riječi na nepoznatom jeziku. Nakon toga reče Petri da se ponovo nakloni figurici, glavom do poda. Ona to uradi. – Ovo je prva točka inicijacije, reče Ahmed. Ovime te uvodimo u svijet magije. Nakon toga podiže tepih i na podu su bili ucrtani pet elemenata. – Jao, oduvijek sam željela naučiti tajnu elemenata! Petra će ushićeno. – Onda si uzalud dolazila ovamo. Reče joj Ahmed. – Kako to misliš? Petra upita. Pa zato što nema nikakve tajne. Oni koji traže tajnu idu Duhu planine. Mi ne tražimo tajnu elemenata, mi samo želimo da ih manipuliramo da rade za nas. U tome nam pomaže Morok, jer on je čuvar moći. Sada smo ovdje samo ja i ti, večeras se skupljamo svi i radimo posvetu Moroku. Sada si slobodna, do večeras. Petra se već počela osjećati posebno. Inicirana je u grupu koja će ju naučiti moći. Kroz glavu joj je prolazilo sve, počela se osjećati kao blago opijeno, te je osjećala neku čudnu sreću. Kad se vratila u kuću gdje su stanovali, nije nimalo mislila o prošlosti. Samo je uhvatila sebe kako je to primijetila. Onda se sjetila Ljubičaste dare i kako ju pronaći. Valjda će to naučiti kad dobije moć. Došla je večer i jeli su. Sat vremena nakon toga Ahmed zovnu ukućane da odu u sobu posvećenu Moroku. Sjeli su svi na jedan kraj pentagrama, Petra je sjela na krak koji je bio posvećen Eteru. To joj je bilo čudno, zašto baš ona da sjedi tu, zar ne bi Ahmed kao vođa tu trebao sjediti. Međutim, Ahmed je sjeo na krak koji je predstavljao zemlju. Danas je veliki dan, uistinu veliki dan. Započe Ahmed svoj govor. Danas je došla ona koju smo dugo čekali. Ona koja će okrenuti novu stranicu našeg sela i donijeti nam pravu moć. Ona sjedi tu, s nama. Petra je bila šokirana. Jel ovo na nju misle? Očito jesu. Sada svi izgovorimo svoje riječi moći: Om natar, reče Ahmed. – Dal ha reče Dalibor. Hare hu reče Ružica. Kali ma reče Ivan. Danas te molimo Moroče, iniciraj našu novu članicu, daj joj riječi moći i daj joj ime. - Ime? Pa zar nemam ime, pomisli? Ahmed kao da joj je čitao misli. – Svi imamo dva imena, jedno svakodnevno i jedno koje koristimo kad vračamo. Samo to ime nikad ne smijemo izgovoriti naglas. To ime znamo u sebi. Kako ću dobiti ime? Sada ćeš vidjeti. Spremimo se, reče Ahmed. Kada krenemo, samo ponavljaj za nama, krenuše svi govoriti: O duše, o duše moći, o upravitelju elemenata, primi našu novu članicu. O duše, o duše moći, primi našu novu članicu, i tako su ponavljali gotovo pola sata kad se figurica zmaja pomalo zatresla. Petra je upala u trans. I tada ga je vidjela, zmaja. Bio je velik i siv, sa ljuskama i bodljama po tijelu. Oči su mu bile narančaste, kao vatreni oganj. A onda su poprimile plavu boju, kad je došao do nje. Petra je bila prestrašena, ali samo se sjetila svega što je Ahmed govorio. Ovo je duh koji daje moć, neće mi učiniti nažao, razmišljala je. Svejedno joj to nije puno pomagalo, u strahu je gledala zmajeve divlje oči. Tada je duh progovorio: Rekao joj je: Arkal. – To je moje ime, upita ga Petra? - Jeste. Odgovori duh. Huam nu. - To su moje svete riječi? - Da. Reče joj duh. Šta trebam raditi? - Ti znaš, reče joj duh i nestade. Petra se trgnula. Ostali su stajali oko nje. Vratila se je, reče Ahmed. Dobro je. Ostali uzdahnuše od olakšanja. Jesi li dobro, jesi li dobro. Ivan je otišao po vodu i donio joj je da se napije a Ružica joj je počela obnavljati energiju. Kako je bilo, jel ti rekao ime? Upita je Ahmed. – Jest, promumlja Petra, jest. I riječi si dobila. Da... Petra je i dalje bila zamantana. Dobro je, iznesite je na krevet, neka odmara. Napustili su sobu i Petra je legla na krevet. Polako se razbistravala i dolazilo joj je u svijest sve šta se desilo. Jedva se sjetila imena i svetih riječi. Iskustvo nije bilo nalik ičemu što je do sada doživjela. Ustala je i sjela za stol. Pozdrav, Petra. Dalibor joj reče. Evo ti, pojedi, doda joj tanjir s povrćem. Pojela je. Bila je sva iscrpljena i pomalo odsutna. – Hvala vam, reče i vrati se u krevet. U krevetu je malo ležala i ubrzo je utonula u san. Sutra kad se ustala šokirano je upitala Ahmeda: Ja sam vam vođa? – Da, ti si ta koju toliko čekamo. Ja sam te vidio na vašaru, vidio sam da imaš talent za moć. A kakvu točno moć ja imam? To ćeš tek otkriti, ima raznih talenata koje ti duh može dati. Ja na primjer imam moć da obmanem ljude, da mi vjeruju sve što im kažem. I to djeluje na svakoga? Ne na svakoga. Postoje iznimno jaki ljudi koje se ne može prevariti. Često su to ljudi koji služe Moroku, ali ima i onih koji se samo pouzdaju u elemente, i elementi im daju moć a da oni ni ne znaju. Ali takvi ljudi trate svoju moć, oni su neznalice, moć je da se u njoj uživa. Takvi ljudi često pomažu drugima, te time samo podržavaju slabost, održavaju slabe na životu, brinu se o drugima, dopuštaju da im obična slabost koju zovu ljubav upravlja životom. Kod prave moći toga nema. Jer ovaj svijet je takav, svatko uzima koliko može. I biljke, i životinje, i ljudi. Ljudi samo imaju veću inteligenciju, pa time i kompliciranije taktike za dobivanje onoga što žele -. A šta ti želiš? Upita ga Petra. Moja želja je sama moć. Da imam moć da dobijem bilo šta što zaželim. Da dobijem djevojku koju hoću da se zaljubi u mene, da dobijem novac kada se kockam s nekim. Ukratko želim da imam šta želim i da uživam u tome. – Ja ne znam kakvu moć ja želim, reče Petra. - Tvoja moć je moć da upravljaš. Ti bi, kada završiš sa našim treningom, mogla upravljati elementima, a i ovako, nekim gradom i tome slično. Jer ti si vođa, rođena si za to. Petra je povjerovala da je to istina. Koji je idući korak na mom putu učenja? Upita ga Petra. Vidjećemo još, za sada neka te s nama u selu. Petra je istraživala selo i nailazila na razne ljude. Svi su bili previše prijatni. S jednima je sjela popiti čaj. Žena se stalno smiješila dok je pričala s njom, a isto tako i njen muž. – Imate li djece? upita ih Petra – Nemamo, žena odgovori, ali sretni smo, ne trebaju nam djeca. - Jeste rođeni u ovom selu? Naravno da ne, reče žena, niko nije rođen ovamo, svi smo došli ovamo odnekle. Ovo smo selo mi izgradili. Pa zašto ste došli tu? Pa da budemo sretni. Grupa u kojoj si ti sada član nam je obećala sreću, i mi smo sretni, dok smo u ovome selu. Ako izađemo, opet ćemo biti nesretni i mučiti se sa životom. Znači vi birate dobrovoljno ovo selo i našu grupu da vas vodi? Naravno, pa šta bismo drugo htjeli? Ponuđen nam je spas od boli i ta bol je prošlost, svi stanovnici ovog sela su se odrekli prošlosti. U njoj ničeg nema. Sad živimo ovdje i sve što poznajemo je sreća. Ko ne bi poželio tako nešto? Žena će smješeći se. – A da li imate ikakve strasti, želje, nešto što vas ispunjava, što volite. – Mi volimo raditi za vas. Reče žena. To nas čini sretnima. I vi se držite vašeg djela pogodbe i dajete nam sreću. Kakva predivna razmjena, mi usrećujemo vas, dajući nam sve što treba, a vi usrećujete nas dajući nam eliksir sreće. Petra se počela pitati da li ljudima u selu nešto fali, jer nemaju nikakvih želja uopće, ali onda je zaključila da je možda tako najbolje. Kad se vratila kući rekla je Ahmedu o priči sa ženom. Ahmed joj reče, cijelo ovo selo smo mi osnovali. Naselili su ga razni ljudi koji ne žele osjećati bol. Mi im to dajemo, našom magijom. Zauzvrat, oni nama daju sve šta nam treba. - Zato su svi u ovom selu ovako sretni. Reče Petra. – Da, a i šta im više treba, željeli su sreću i dobili su sreću. – A kako mi nismo kao oni? Reče Petra. – Mi nismo kao oni jer nas privlače druge stvari. Mi ne moramo bježati od svog bola, mi svoj bol možemo izliječiti sa moći. Jer moć je ono šta stanovnici ovog sela nemaju, oni su se odrekli svoje moći i dali ju nama. Petra se počela osjećati posebno jer je ona vladarica grupe koja upravlja ovim cijelim selom. A pritom može dobiti moć da dobije stvari koje želi. Počela je razmišljati o tome kako će biti voditi grupu. Prije toga, Ahmed ju je zovnuo da pođe s njim do obližnjeg grada u kupovinu. Pošli su puteljkom koji vodi iz sela do grada, put je bio kroz netaknutu prirodu. Petra je gledala šume i iznenadila se kako ih više ne vidi ko prije. Prije bi vidjela ljepotu u njima, sada vidi moć. Vidi snagu drveta kako raste iz zemlje, kako uzima zemlji bez pitanja, kako uzima sunčeve zrake bez pitanja. Počela je razmišljati kako se sve bazira na moći. Možda je ona morala poći na svo ovo putovanje da to sazna. Ali to je prošlost, a o njoj neće razmišljati. Putem su naišli na jednu kuću uz sami put. Ovdje ćemo svratiti noćiti, reče Ahmed. Pokucali su na vrata. Jedan stariji čovjek je otvorio, čim je pogleda Ahmeda, Ahmed je uradio pokret rukom. Čovjek se odjednom nasmiješi – uđite, uđite, šta vam treba, reče im? – Treba nam prenoćište reče Ahmed. - Prenoćište, ah naravno. Imam sobu u kojoj mi je žena držala svoje stvari, ima krevet u njoj, a ako treba ja ću vam dati i svoj. – Pa bilo bi fino da oboje imamo krevet. Reče Ahmed. – Nema problema, čovjek reče, ja ću spavati na podu u kuhinji, neka neko od vas zauzme moju sobu. – Baš vam hvala, reče Ahmed, preljubazni ste. A imate li šta jesti. Imam šumskih plodova koje sam baš brao zadnjih dana, mogu vam dati da jedete. – Hoće li ostati i vama? Hoće, hoće, biće dovoljno za sve nas. Sjeli su i jeli. Pritom su pričali o životu koji je starac živio sam, rekao je kako mu je žena umrla te da ga odavno nešto nije obradovalo, kao njih dvoje što su svratili. Pojeli su i ubrzo je već pala noć, pa su otišli na spavanje. Ujutro su se ustali, zahvalili starcu i nastavili dalje prema gradu. – Vidiš, ovo je moja moć. Ja se mogu svidjeti ljudima. Rijetko ko može se obraniti od mog šarma. A ljudi poput onog čovjeka su potencijali kandidati za naše selo. On je usamljen, sigurno živi teško, pitanje je da li je prebolio ženu. Ako ima dovoljno boli i ako želi da je se odrekne, onda može pristati na uljuljkanost koju može dobiti u našem selu. Ali sve ovisi na njemu. Prirodno, svak ima moć, a postoje ljudi koji ni ne znaju da imaju moć i takvi je najlakše daju nekome drugom, da ima moć nad njima. Kad bi svi bili svjesni svoje moći, naša magija bi bila uzaludna. Zato mi, malobrojni smo odabrani da uživamo u moći i njenim plodovima. Hodali su tako još sat-dva i izbili su na obronak sa kojeg se spuštao pogled na grad. – Evo nas, nadomak naše destinacije, reče Ahmed. Polako su se počeli spuštati i došli su do grada. Grad se zvao Hrastovgrad, i dobio je to ime po hrastu koji raste u njegovoj sredini. Bio je oblika kruga oko tog hrasta. Kada su ušli ugledaše ženu kako čisti ispred svoje kuće. - Putnici, a? Upita ih. – Da, reče Ahmed. Pa dobro nam došli, jel putujete iz daleka? Pa moglo bi se reći, Petra odgovori. Ako vam treba okrjepa, možete je naći kod mene. – Mogli bi samo malo vode, reče Ahmed. – Evo sjedite tu ispred, sad ću vam donijeti. Žena je iznijela bokal vode i ulila im u čaše. – Mora da ste umorni, reče, ako vam treba konačište, ima jedno blizu ovamo, treća ulica s lijeva. Hvala vam, vidjećemo još za to, reče Ahmed. Hvala puno na vodi! – I drugi put, odgovori žena, sretno vam. Kad su pošli dalje, Petra primijeti: Nju nisi obmanuo. – Nisam. – Zašto? Zašto i bi, nemam nekog interesa da je obmanem. Moć se ne koristi bezveze. Tako gubiš snagu. – Zar se moć može potrošiti? – Moć se nikad ne može potrošiti ako je pravilno koristiš, a to je samo kad ne možeš dobiti ono što želiš bez njenog korištenja. Šetali su gradom i Petra je uživala u izgledu kuća. U ovakvom gradu bi mogla izgraditi život kakav želim, pomisli. – A gdje idemo, upita Ahmeda. – Idemo do pijace, koja je u centru grada, tik uz hrast. Šetali su par stotina metara do hrasta i sa desne strane se nazirala šetnica. Bila je to prava vreva ljudi, sa svih strana. Svi koji idu na planinu iz bilo kojeg razloga dođu ovamo po potrepštine. Kad su došli u pijacu pričalo se više jezika, bilo je ljudi iz dalekih krajeva, tamnoputih ljudi sa obale, svi oni su nešto tražili na gradskoj pijaci. Ahmed je tražio jednu konkretnu stvar. Hodali su pijacom i Petra ga upita šta traži. – Tražim bodež, srebreni. – Zašto nam on treba? - Za jedan ritual koji ćemo raditi. Znaš, ti si vođa grupe, ali još uvijek imaš toga učiti od mene. Kad dovoljno naučiš preuzet ćeš vodstvo. A već ćeš ga polako početi preuzimati. Petri je imponirao njen položaj. Gledala je sve ove ljude, i svi su joj se činili nebitni. Sitne duše koje uzalud žive. Konačno su došli do jednog trgovca koji je trgovao alatom. Ahmed ga upita ima li srebreni bodež, na šta on reče da nema, ali da ga može napraviti, ako imaju strpljenja da sačekaju jedan dan. – Nema problema, reče Ahmed, ionako ćemo ovdje noćiti. Nakon dogovora Ahmed i Petra su otišli do konačišta, kada su pitali za sobu, gazdarica im je rekla cijenu, koja nije bila baš jeftina. Ahmed je ponovo uradio onaj pokret rukom, i gazdarica neobično susretljivo im ponudi najbolju sobu potpuno besplatno. Poslije toga su sjeli u pivnicu od konačišta i razgledavali ljude. Pivnica je bila malena, sedam osam zbijenih drvenih stolova i šank. Hajde, pogledaj oko sebe i reci mi šta vidiš? Reče Ahmed. – Ne znam, vidim ljude obične i neobične, ali ništa mi nije zapelo za oko. Pogledaj tamo u lijevi kut, za stolom za jednu osobu. – Da, vidim, stoji djevojka. E ona djevojka ima moć. Vidi joj se iz držanja. I sretna je sa sobom. Ali nikad neće uživati prave blagodate moći. Koristiće svoju moć kao i većina ljudi, bez svijesti kako moć može rasti i kako se njome mogu dobiti nevjerovatne stvari. Ali da na njoj probam izvesti magiju, mislim da bi me prokužila. – A da pokušamo? Upita Petra. – Pa mogli bi pokušati. Neka nas ovdje dok ona ne pođe, pa ćemo i mi za njom. Sjedili su neko vrijeme i jedan čovjek što je sjedio do njih za šankom počeo je priču. Već je bio dobro pripit. Pričao je kako je ostavio sve i otišao u planinu da ubere planinskih gljiva i da se vrati i masno ih naplati. I sve to samo da bi mogao još piti. Oni su razgovarali s njim reda radi, a fokus im je bio na djevojci u kutu. U jednom momentu, ona se ustala i oni naplatiše svoj račun i pođoše za njom. Hodali su iza nje dok Petra nije viknula: Hej, djevojko, hej, stani. Djevojka je stala, iznenađena. – Izvini što vičem za tobom, ali zanima nas znaš li put do sljedećeg sela uzbrdo. Hmmm, ima jedno selo uzbrdo, nije predaleko, ali kruže čudne glasine o tom selu, pa sami vidite želite li tamo. – Kakve glasine, upita Ahmed i uradi pokret rukom. – Glasine da je selo začarano. Odgovori djevojka. – Kako začarano? Upita Petra. - E to ne znam, to ćete morat nekog drugoga pitati, ja sam iz sela nizbrdo odavde. Izvinite, sada moram ići, žurim kod prijateljice na čaj. Bilo mi je drago što sam vam mogla biti od pomoći. Reče djevojka i ode. – Jesam ti rekao! Reče Ahmed. Znao sam da na nju neće djelovati. To je zato što ima dobar karakter, nema velikih slabosti na koje se može upecat. Ne želi da bježi od sebe i ne želi da je neko spasi. U tome je ključ. A malo ljudi ne želi da bježi od sebe a još manje ih ne želi da ih neko spasi. Ali, ima iznimaka gdje ni moć ne djeluje. Nakon toga su još malo šetali gradom i došli do hrasta ponovo. Hrast je bio veličanstven, debeo preko metra, razgranat, velik, viši od kuća u gradu. Dalje su hodali niz zbijene ulice i opet čuli povike sa pijace. Onda su se vratili u konačište nešto jeli i pripremili se za spavanje. Ušli su u sobu i soba je bila jako lijepa. Imala je slike grada naslikane i obješene na zid, sliku hrasta za kišnog dana, i jednu sliku koja je odudarala od ostalih, to je bila slika neke žene, srednjih godina, ali na slici bi se reklo da je stara, da je naslikana još prije desetak godina. Petra odluči gazdaricu upitati ko ona. Izišao je iz sobe i došao do gazdarice. – Oh, šta mogu učiniti za vas? Reče gazdarica. – U našoj sobi, ima slika žene, znate li ko je u pitanju. Ah, to, to je jedna naša gradska slikarica, to joj je autoportret. Ona je naslikala sve druge slike ovdje. Petra pomisli da je šteta doći u grad a ne upoznati takav talent. Odluči da će ju upoznati. Legli su spavati i jutro je ubrzo svanulo. Kad su ustali, prvo su doručkovali, pa su onda došli do trgovca alatom. Imao je spreman nož za njih. Ahmed ga je obmanuo tako da nisu ništa platili za nož, dobili su ga besplatno, a dobili su i još jedan obični nož jer je majstor inzistirao da ga ponesu. Ubrzo nakon toga zaputili su se da nađu slikaricu. Pitali su par ljudi gdje joj je kuća, a oni su im rekli da ona voli goste, i rekli su im adresu gdje će je naći. Kad su došli na adresu, pokucali su i malo starija žena im otvori vrata. Kad im je otvorila dobro ih je pogledala. Ahmedu nije bilo svejedno, ali Petra je ostala smirena. Htjeli smo vas upoznati, reče Petra. – Ma znate, ne bi vas opterećivali, možemo mi i poći, reče Ahmed. – Ma kakvo opterećivanje reče žena, uđite. Ja sam Jana, reče im. Ja sam Petra. Ja sam Ahmed. I šta vas dovodi do mene ako mogu pitati. – Sviđaju nam se vaše slike, pa smo htjeli upoznati nekoga ko ima tako lijepu maštu. Reče Petra. Nije problem slikati kad se ima ljubavi prema onomu šta slikaš. Ja sam već ko mala voljela crtati. I kao djeca se već naziru formirane osobe, samo treba malo bolje gledati. Pa šta vam je najveća ljubav, zbog koje slikate onako lijepo. Upita Petra, već iziritirana što Ahmed šuti. Volim ovaj grad i njegove ljude. I sve putnike koji dolaze. Ali prije svega volim život. Svaka moja slika je jedno putovanje u vremenu. Ljudi misle da su slike statične ali nisu, one se kreću, teku. Svako ko pogleda jednu moju sliku osjećaće kako ona teče, kako priča jednu cijelu priču, i biće obogaćen za to iskustvo. U slici će prepoznati i nešto svoje, jer umjetnost je kao naše ogledalo, u kojem se vidimo. Ali svako viđenje je relativno, jer dvije različite slike daju dva različita odraza. Slikanje je moj dar, a ja želim da dajem. Takva je priroda ljubavi, ona teče, daje se i u tom davanju nalazi još veće zalihe same sebe. Izvinite, mi bi trebali poći, reče Ahmed. – Zašto, vaša grupa u selu vas čeka? Upita slikarica. Petra i Ahmed ostadoše ko hladnom vodom obliveni. Kakva grupa? Upita Petra – Hajde, ne moramo se lagati, znam za vaše selo i da ga vodi grupa ljudi. Bila sam u selu sama i izašla iz njega. Izvuklo me je čisto srce i ljubav. Da vam kažem, nemam ništa protiv vas, svako ima pravo da živi kako želi, a seljani su u selu dobrovoljno, tako da, što se mene tiče, napravite još pet takvih sela. Sad bi stvarno trebali poći, reče Petra. Ona i Ahmed se ustadoše. Hvala vam na razgovoru, reče Petra. – I vama isto, reče Jana. – Ovo je bilo čudno. Reče Petra. – Ja sam znao da nas je prepoznala reče Ahmed, zato sam odmah htio otići. - A čudno mi je ono što je rekla da ju je izvuklo čisto srce i ljubav. Valjda su ostali koji žive u selu zarobljeni u njemu pa ne mogu vani. – Ne, nije tako, mi nikoga u selu ne prisiljavamo. Oni ne žele napustit selo. – A kad bi počeli osjećati ljubav? – Onda bi vidjeli šta bi bilo, reče Ahmed. Nego, imamo i boljih tema, idemo nazad. Pošli su opet uzbrdo i dug je put bio pred njima. U šumi se čuo čopor vukova kako zavijaju, ali ih nije bilo strah. Znali su da se vukovi boje njih više nego oni vukova. – Znaš, odlično je što si došla. Ko zna šta ćemo sve odraditi zajedno, reče Ahmed. – I meni je drago da sam vas našla reče Petra. Hodali su i došli do raskršća na kojem su skrenuli lijevo. Dalje je šuma bila gušća i tamnija i bila je tek poneka kuća na putu. Ponovo su noćili kod istog starca kojeg je Ahmed omađijao. Nakon još pola dana hoda, bili su nazad u selu. Petra je odahnula, napokon će doći kući. Ali ovoga puta neće duljiti, želi da ona počne voditi grupu što prije. Ušla je u kuću i pitala Ahmeda da joj kaže kakav ritual će raditi. – Radimo otvaranje moći. Od seljana emo dobiti životinju po svojoj želji, i za vrijeme punog mjeseca ćemo ju zaklati kao žrtvu Moroku. – Nisam znala da Morok traži da mu se daju žrtve. Odogovori Petra. - Morok cijeni moć. A postoji li veća moć od uzimanja života? Ne brini, žrtva će biti sigurna. Njena duša će proći netaknuto, kao i svaka duša u času svoje smrti. – Kada će biti pun mjesec? – Za dva tjedna odgovori Ahmed, taman da te naučimo još pokoju stvar. Svako jutro, dan posvećujemo Moroku, izgovarajući svete riječi, sami u sobi za magiju. Tako i ti trebaš početi raditi. Prije spavanja također, ulazimo i izgovaramo svete riječi. Petra je tu večer prije spavanja otišla u sobu za magiju, naklonila se Moroku rekavši Huam nu. Tada, kao da odnekud začu neki glas: A ko me zove ovim riječima? Arkal, nesigurno reče Petra. Zadovoljan sam tvojim riječima Arkal. Možeš ići spavati, imat ćeš ugodne snove. Izišla je vani sva začuđena. Nakon nje je ušao Ivan, a ona je pošla na krevet leći. Sutra ujutro ponovila je taj isti ritual i počeo je dan. Petra je planirala šta bi mogla raditi u gradu kad završi sa svojim treningom u ovom selu. Možda bi mogla biti vođa zajednice. To joj odgovara i privlači ju. Da svi služe njoj, a i da ona uređuje život zajednice, u skladu sa pravim zakonom, onim koji će davati prednost onima koji se dovoljno bore za pozicije. Onima koji razumiju moć. Hodala je po selu i razmišljala: Moje selo, moja mala oaza o kojoj se brinem. Ko bi rekao da ću pronaći ovakvu sudbinu. Počela je šetati i izašla je malo izvan sela. Gotovo je zaboravila na život prije ulaska u ovo selo. Vidjela je jelena i sjetila se kako ih je lovila sa Antom a i sama poslije. Prolazile su joj stvari kroz glavu... Kako je tada bila mlada i naivna. Bez znanja, bez znanja o onom najvažnijem, onom oko čega se čitav svijet vrti i za čim čezne. Za moći. Vratila se sa šetnje kad ugleda Dalibora u selu. Gdje ti ideš, upita ga? Ah, moj naklon gospodarice, pošao sam taman u seosku kavanu. - Je li, nisam još bila tamo. – Ako želiš pridruži mi se. – Može, reče Petra. Šetali su još malo do kavane, onda su ušli i sjeli. Mjesto je bilo prostrano, puno zelenila, ograđeno staklenim zidovima kroz koje se vidjelo selo izvana. Kad su sjeli konobarica je odmah ljubazno došla do njih rekavši da je počašćena što ih vidi. - Šta želite popiti, upita ih. – Ja ću limunadu, reče Dalibor. – Meni dajte sok od šipka, reče Petra. – I, Dalibore, koliko dugo si ti u grupi. – Ah, već predugo, godine su u pitanju. Kako je grupa koncipirana, da li ćemo se jednom razići, Ahmed govori i grupi kao o nečemu što se može prerast i onda otići živjeti život negdje drugo? Svaki član koji ode nauči i nađe zamjenskog člana. Ali već dugo nismo imali vođu grupe. – Šta se desilo sa zadnjom vođom? - Jednog dana je samo nestala. Mi mislimo da ju je oteo neko iz suparničkog klana. – Pa zar imate i suparnike? Svatko ko želi moć ima suparnike. Jer moć svi žele, a moći nema bez onih nad kojim imaš moć. Tako da, gdje je malo ovaca na ispaši, možeš očekivati i puno vukova koji ih love. Ali već dugo nismo imali otvorene suparnike. Bila je jedna grupa putnika vračeva koji su se bili stacionirali gore iznad na planini. Oni su pokušali probuditi ljude iz našeg sela. Naravno, nije im to pošlo za rukom. - Zašto? – Pa iz vrlo jednostavnog razloga, niko se nije želio probuditi. Osim jedne žene, ona je bila slikarica i pobjegla je u grad. Od tada je niko od nas nije vidio. – Da li se ta žena slučajno nije zvala Jana? – Jest, to je ona. – Ah, pa baš smo je upoznali u gradu. - Je li, Ahmed nije ništa spominjao. - Nije ni meni spomenuo da je zna, reče Petra. A koja je tvoja moć Dalibore? - Moja je moć da mogu zaposjesti životinje. Mogu im ući u duše i naređivati im šta da rade. Ali iskreno, zadnje vrijeme je i ne koristim često. Nemam potrebe, imam u ovom selu sve što trebam. Dovoljno mi je to. Mogu ostati u ovom selu do kraja života i uživati kraljevski status kakav imamo ovdje. Poslje su otišli sa soka i vratili se u kuću. Petra se već počela ponašati kao vođa grupe, i imala je taj autoritet. Prošlo je još tjedan i pol i došlo je do noći punog mjeseca, bilo je vrijeme za prinošenje žrtve. Iz sela su dobili pijetla, njega će žrtvovat. Pijetao je bio u vreći i stano se batrgao, glasao, nije imao mira. – Danas slavimo dar života. Također slavimo početak novog života naše vođe. Ona se danas preporađa i dobija novi život. A za svaki život, moramo jedan život vratiti natrag. Danas će Morok imati život ovog pijetla. Tada izvuče pijetla svezanih nogu iz vreće. Pruži ga Petri. – Naša nova vođa ima čast da zakolje pijetla i time službeno počne svoju misiju kao vođa naše grupe. Srebreni nož je bio u sredini pentagrama. Petra je uzela nož i gledala u pijetla. Počelo joj ga je biti žao, ali brzo je prekinula te emocije. Život se mora dati da bi se novi život dobio. Uzela je nož i prerezala pijetlu vrat. Tada joj Ahmed prinese čašu da u nju pokupi krv. Kad je pokupila krv u čašu, Ahmed reče. Sada će vođa naše grupe popiti krv i dobiti nov život u Moroku. Petra se zgrozila nad tim. Došlo joj je da kaže da neće to uraditi, da je ona vođa i da uvodi nova pravila, ali znala je koliko je tradicija važna u bavljenju magijom. Uzela je čašu i brzinski popila sve u njoj. – O kako veliki dan, dobili smo novu vođu. Živjela i dugo nas vodila. Živjela i dugo nas vodila, svi su ponavljali. Živjela i dugo nas vodila. Kada su završili Ahmed je rekao Petri da je ona sad službeno vođa grupe. Ali da i dalje treba savjete kakve joj on može dati. Petra je rekla da priprema grupu za veći izazov, preseljenje u grad. Ahmed je ostao sav u čudu. Ali u gradu, u gradu nemamo moći, ne možemo se hraniti, i napustili bismo selo i sve ljude u njemu. Njima možemo upravljati iz grada, dok smo mi na okupu, nad njima će ostati magija. - Dobro, vidjećemo za to sa ostalim članovima naše grupe, tako velika odluka se ne može donositi naglo. Pa i ne planiram ju donositi naglo, još moram istražiti prirodu svoje moći. A imam osjećaj kakva je ta moć. – I kakva je? Upita Ahmed. – Velika. Mogu upravljati događajima da se odvijaju kako ja želim. Ako poželim da bude rodna godina biti će, a ako poželim sušu biti će suša. – To je, to je ogromna moć. Nisam siguran da si spremna da ju nosiš.- Još ću učiti, ali to je moja moć i ne mogu to ignorirati. Život u selu je postao uzbudljiviji za grupu. Dogovorili su izaći u lov da provjere da li je Petra u pravu kad je rekla da će danas ubiti divlju svinju. Ponijeli su luk i strijelu i Petra je sama trebala gađati svinju. Pošli su uzbrdo u šumu. Gustiš je otežavao vid, a prohodnost kroz šumu je bila teška. Još su se morali probijati kroz slojeve divlje kupine i koprive. Petra reče da se sakriju tu i čekaju. Neko vrijeme su čekali i ništa se nije dešavalo. Dalibor je morao mokriti i tada je ustao, kad odjednom ugleda divlju svinju par metara od njih. No i ona je ugledala njih, pa se dala u bijeg. Petra je uzaludno ispalila strijelu za njom, jer je već pobjegla predaleko. – Vidite da sam bila u pravu. Reče im. – Ali nisi je ubila, odgovori Ahmed. A to je najbitnije, kakve koristi što je bila tu, ako je nisi ubila. Mogla je komotno i ne biti tu. – To je bila istina, i Petra je šutjela. - Da se Dalibor nije morao ustati, vidjela bi ju i ubila bi ju, reče. – Ali Dalibor se ustao. To nisi predvidjela. Tako da, moraš još raditi na tom daru. Taj dan su se vratili kući i jeli hranu koju su im seljani dali. Petra nije bila dobre volje. Ali hej, ko je iz prve naučio nešto? Ovo je ipak velik dar, zahtjeva i veliku obuku. Idućih dana su išli u lov, išli tražiti neka mjesta za koje bi Petra predvidjela da će biti tu, i stvar se je polako popravljala. Petra je bila sve bolja i bolja u svojoj moći. Članovi grupe su ju respektirali i slijedili. Jednom prilikom pri prizivanju Moroka, rekla je da želi uvesti jednu novinu. Neka se svete riječi izgovaraju u sebi, da ih ne prljamo izgovorom. U govoru se govori o svemu, i lijepom i ružnom, i svete riječi ne bi trebale izlaziti kroz ista usta kroz koja izlaze i psovke. Ostali su vidjeli logiku u tome što je rekla i složili se. Svete riječi će od sada govoriti u sebi. No, kako će se to dopasti Moroku. Ovom prilikom su radili magiju povezivanja. Uzeli su se za ruke i držali se u krug oko pentagrama. Petra je predložila ovu vježbu. U sebi su izgovarali svete riječi i polako uranjali u trans. Tu su se počeli osjećati, i osjećali su svakoga osim Ahmeda. Svi su se povezali u krug telepatije i razmjene osjećaja, samo on nije. Poslije, kad su komentirali doživljaj, Ahmed je morao priznati da on se nije mogao uživjeti. Izvinio se za svoju slabost i rekao da će se idući put više truditi. Kako je Petra uvodila novine, Ahmed je postajao sve nervozniji. Možda se bojao njene prevelike moći. Napokon je došao moment kad je Petra predložila da se presele u grad. Već mjesecima se spremala za to, i sada je došlo vrijeme. No, ostali članovi grupe nisu bili spremni na to. Ona je rekla da ona odlazi, s njima ili bez njih. Kad je to rekla odlučili su se poći sa njom, ali privremeno, da se nakon nekog vremena vrate nazad u selo. I kako će selo živjeti bez nas? Upita Ružica. - Selo neće znati da smo otišli. Rećemo da samo privremeno idemo na put. Tako su i rekli i srdačno se pozdravili sa seljanima. Na putu prema gradu ih je ovaj put bilo petero. Nisu znali šta ih čeka ni kako će se provesti. Za početak, bitno je preživjeti. Došli su do kuće starca kod kojeg su noćili, i sutra ih je čekalo još pola dana hoda do grada. Kad su došli bilo je kasno popodne i padala je kiša. Otišli su do konačišta i Ahmedovom zaslugom dobili najbolju sobu za sebe. Sjeli su u pivnicu u konačištu i pili domaće pivo koje je imalo odličan okus. – Joj ovo je preuzbudljivo, prokomentira Ivan. Prilika da svi pokažemo svoju moć. Ja, sa svojom moći da liječim ljude bi mogao biti doktor. Ja bi mogao biti kockar, reče Ahmed, tu bi uvijek dobivao. – Ja želim nešto puno više. Želim postati načelnica ovoga grada. Kako ćeš to u par mjeseci. – U roku od par mjeseci ćete mi vi pomoći da u tome uspijem. A onda se možete vratiti u selo. – A tebe da ostavimo ovamo, što bi to radili? Upita je Ružica. Zato što vam iz grada mogu pomagati i na selu. Mogu dolaziti u posjete i brinuti se za vas, donoseći vam najnovije luksuze koji se u gradu pojave. A i iz grada se mogu brinuti da vam stvari u selu idu dobro. – Hajmo mi malo prizemljenije razmišljati. Načelnica? To se ne postiže preko noći. Moraš znati prave ljude, moraš znati da igraš igru, a moraš znati da i protivnici možda znaju jednako kao ti, ako ne i više od tebe. – Nisu svi na svijetu vračevi, reče Petra. Ovaj grad, meni izgleda, vode naivci kao i većinu naših gradova. S njima ću lako izići na kraj, to ti možeš Ahmede u čas posla. Može, uz jedan uvjet. – Koji? – Da ostanem s tobom voditi grad. – Ne bih poželjela boljeg savjetnika. Sutra su se raspitivali o gradu, kako funkcionira, ko ga vodi i saznali su da ga vodi vijeće staraca. Vijeće se sastoji od osam staraca koji se smjenjivaju na vlasti. Odluke donosi onaj koji je u tom trenutku na vlasti. Ovo će biti teško promijeniti, reče Petra. – Ali možda ne meni, reče Ahmed. Ja ih mogu obrlatiti časkom posla. Vjerovatno su to naivne dobrice, sumnjam da ima neko ko bi mogao biti imun na moje čini. A i ako ima, ako većina odluče da se vijeće raspušta, vlast je slobodna onome ko je zgrabi. – Hajmo zastati malo, mi nešto previđamo u ovoj priči. Mi želimo voditi ovaj grad, je li tako? – Jest, odgovori Ahmed. – A da bi ga vodili mi ne moramo nužno mijenjati strukturu vlasti. Dovoljno je da nas oni koji su sada na vlasti slušaju. – Daaaaa, shvaćam šta govoriš, Ahmed će. Lukavo. Vladati iz sjene, to je prava vlast. Tada me nikad ne mogu smijeniti, jer ja nisam ona koja vodi. Nasmija se Petra. Sutra se ustala svježa. Plan je tu, sredstva su tu, samo ih treba primijeniti. Pili su čaj u jednoj gradskoj kavani. – Moramo zatražiti sastanak s njima. Reče Petra. A šta ćemo onda, Ivan će. Onda ćemo pustit Ahmeda da odradi svoju magiju. I ja ću zatražiti da imenuju mene kao savjetnicu vijeća staraca. Prošlo je neko vrijeme u gradu i svi su uživali u svom novom okruženju. Jedino Ružica nije bila oduševljena idejom da se presele u grad. Smatrala je da je prevelik rizik ostaviti selo dugo bez njih. – Ako stvar pođe kako treba, neće nam trebati selo, imat ćemo grad, reče Petra. Raspitivali su se po gradu i zatražili sastanak sa vijećem staraca. Građani su im rekli da postoji procedura koju moraju ispoštovati, napisati pismo u kojem obrazlažu razloge zašto se žele naći sa vijećem, te da onda vijeće dijeli zahtjeve po hitnosti i onda će ih primiti, kada dođu na red. – Šta da napišemo u pismo, Ivan reče. – Napisat ćemo da se sprema velika nesreća u gradu i da ju mi možemo zaustaviti. Ja ću se pobrinuti da nesreća stvarno i počne. – Reče Petra. – Kako ćeš se pobrinuti da počne. – Prizvati ću kišu da počne padati dok rijeka ne dođe do prelijevanja. – Na to ćemo upozoriti starce, te onda kad se to desi, ja ću zaustaviti kišu tik pred prelijevanje vode iz korita rijeke, i onda će me morati prihvatiti kao savjetnicu. Sad moramo uraditi ritual da počnu kiše. – Gdje da ga uradimo? Ahmed će. – Naćemo prihvatljivo mjesto, ucrtati pentagram na zemlji i uraditi ritual. Možemo u šumu pored grada, da nas neko ne vidi. I tako su otišli u šumu, našli prigodno mjesto te posjedali. – Izgovorimo svete riječi u sebi. Reče Petra. Izgovoriše ih i Petra lagano uđe u stanje transa. Zamišljala je kišu, ogromnu, kako pada na grad i kako rijeka buja. Pri kraju vizualizacije izgvorila je svoje svete riječi, i izašla iz stanja transa. Bila je iscrpljena. – Daj da ti ja obnovim energiju, reče Ružica. Prešla je rukom preko nje i Petra se odmah počela osjećati svježe i fino. Hvala ti, fino je da neko u grupi ima moć da skine umor sa mene. Kada su odradili ritual, napisali su pismo na kojem upozoravaju na velike poplave koje će se desiti, ako ne prime Petru među njih da ih ona spriječi. Predali su pismo i čekali par tjedana, niko se nije javljao. Onda poče padati kiša. Bila je to jaka kiša, ali djelovalo je da će brzo stati. Međutim, ona nije stajala, i mještani su bili prikovani za svoje kuće. Prolazili su tjedni i kiša nije popuštala i korito rijeke je nabujalo. Tada ih, jedan dan u konačištu dočeka jedan čovjek srednjih godina. – Da li vi možda znate jednu Petru? Upita ih. – Ja sam Petra, reče ona. Vijeće staraca traži hitan sastanak s vama. – Kada da dođem? Dođite odmah, možete sa mnom. Reče čovjek. Petra pođe s njima. Došli su do jedne stare zgrade, na kojoj su bili kipovi raznih životinja, a na vratima je bio nacrtan pentagram. Otvorili su vrata i ušli unutra. Prostorija je bila prostrana, a u sredini su bile stepenice koje su vodile na više. Hodali su stepenicama, prešli dva kata i došli do jednih velikih vrata. – Ja vas pratim do ovdje, dalje morate sami. Reče čovjek. - U redu. Petra je došla do vrata i udarila kvakom par puta. Uskoro se vrata otvoriše, i ona ugleda starca kako ih drži otvorene. Dobar dan Petra, reče joj. Dobar dan i vama, kako se zovete. Alfred, reče starac. – Uđite. Imamo mjesto za vas. Petra je sjela za jedan kraj stola, a osam staraca je sjedilo za stolom i gledalo ju. – Rekla si da će grad snaći katastrofa. Isprva smo mislili da je to besmislica, ali sada vidimo da se to dešava, reče Alfred, koji je očito trenutno bio glavni starac. – Rekla si da možeš zaustaviti katastrofu. Nas zanima kako? – Ne mogu vam objasniti kako, samo mogu reći da imam moć da utičem na te stvari. Prepustite to meni i ja ću to uraditi. Samo, tražim jedan uvjet. Da me primite kao savjetnicu u vijeće staraca. – Savjetnicu, ali mi nemamo takvu poziciju. Onda ju izmislite, reče Petra. Dobro, i hoćemo, ako zaustaviš ovu silnu kišu. Petra je rekla da će kiša stati u roku od par dana. Opet se našla s grupom, uradili su ritual za prestanak kiše i nakon par dana kiša je stala. Petra je otišla do vijeća staraca, ovaj put sa Ahmedom. Trebalo joj je da neko očara vijeće da nju slušaju, da ne ostane na tome da im stvarno samo bude savjetnica. Ahmed ih je očarao čim je ušao, jedino su dva starca izgleda bili imuni na očaranje. – Što želite, samo recite, starci su oduševljeni bili Ahmedom. Ahmed reče, želim da Petra bude vaš vođa. Da nju slušate jer ona ima mudrost koju je i pokazala. Ona zna kako voditi ovaj grad. Reče Ahmed. Dva starca koja su bila imuna na magiju su opet pristali na to, zbog toga što je Petra stvarno pokazala da može učiniti veliku dobrobit gradu. Ubrzo su svi slavili svog novog vođu, Petru. I tako je Petra počela voditi grad. Pustila je vijeće staraca da i dalje rade svoj posao, i da se smjenjuju u tome ko je odgovoran, ali za svako pitanje u gradu su se morali konzultirali sa njom i imati njeno odobrenje za odluku. Vidjela je da je voditi grad i malo zamorno, pa je ona odredila vrste zahtjeva po bitnosti, njoj nek dolaze samo s najbitnijim zahtjevima. U međuvremenu je uživala sve privilegije vođe grada. Ona i grupa su išli na kupke, saune, Ahmed je bacao magiju na razne žene što bi mu se svidjele i spavao bi s njima, stanovnici grada su živjeli kao i inače, niko im nije stvarao probleme. Jedan dan Petra predloži vijeću staraca da obznane gradu da je ona od

sada njihov vođa. Rekla im je da najave veliku vijest, skupi ljude u nedjelju u podne i da će i ona biti tu da se pokaže. Starci su to i uradili, razglasili su da ih u nedjelju čeka velika vijest, i da se svi okupe kod hrasta. - Kako li će ovo proći, pomisli Petra. Hoće li me prihvatiti? Trebali bi, ako su starci odlučili tako. Bilo kako bilo, uradiće to. Ne želi biti u sjeni, želi da svi za nju znaju, i za njenu moć. Došla je nedjelja i ljudi su se skupili. Glavni starac iziđe pred ljude i poče govoriti. – Svi znate za nedavnu veliku prijetnju koju smo imali. Svi znate koliko je blizu bilo da se rijeka izlije i poplavi cijeli naš grad. Ali imamo sreću, pa imamo osobu koja je imala moć da to zaustavi. Zbog njenog znanja i njene moći, smatramo da je zaslužna jedne velike stvari, a to je da vodi naš grad. Mi, kao vijeće staraca smo je prihvatili kao svog vođu. Mi ćemo se i dalje brinuti o gradu i donositi odluke, ali ona će imati zadnji riječ. Jer ona nas može spasiti u kritičnim trenucima, kao što je bilo nedavno. Među ljudima je nastao žamor, mrmljali su međusobno, raspravljali. Tada starac reče: Da li imamo vašu podršku. Mi, kao vijeće staraca smo to odlučili, a znate da se naše odluke moraju poštovati, to je način na koji ovaj grad funkcionira. Pa i kad odlučimo da više ne odlučujemo, ta odluka se mora ispoštovati. Ljudi su šutjeli. – Evo, najbolje da vam ona sama kaže šta želi. Reče starac i maknu se s centra trga. Tada izađe Petra. Poče govoriti: Hvala vam što ste se okupili u ovolikom broju, počašćena sam što mogu govoriti pred ovolikim brojem ljudi. Ja sam nova u gradu, i to svi znate. Ali ja imam moći. Ja mogu uticati na događaje koji se odvijaju. Ja sam zaustavila poplavu. – Možda nemam mudrost staraca, ali imam sposobnost da držim ovaj grad u blagostanju. Zamislite da znate sve šta trebate raditi, kada sijati i saditi povrće, jer ja znam kakva će biti godina, koliko kišna i hoće li biti tuče. Zamislite da znam kad da vodite stoku na ispašu jer znam kad će doći vukovi. Zamislite da svo to znanje upotrijebim za dobrobit ovoga grada. Ja možda nemam mudrost staraca ali imam sposbnost da djelujem. Uz to, imam i njih da mi daju svoju mudrost, jer ja ću vladati skupa s njima. Njihova mudrost i moja sposobnost mogu skupa učiniti čuda. – Da li me želite za svoju poglavarku? Čuo se žamor među ljudima i onda neko poče vikati: Želimo, želimo, želimo, i drugi su nastavili ponavljati, želimo, želimo, želimo. Tako su vikali neko vrijeme i onda je Petra sišla među njih. Svi u htjeli da se rukuju s njom, da je barem dodirnu, da pričaju s njom. Osjećala se je kao nikad do sad, toliko ljudi je obožava, ovo je ispunjenje snova. I tako je dan prošao u euforiji. Ali ovo je tek prvi dan, vladanje tek počinje. Prvi dani kao vladarici su joj prošli mirno, nije bilo nikakvih zahtjeva od građana i prošla ih je mirno. Bila je zadovoljna svojom pozicijom koju je postigla. Odlučila je da sada, kada vlada ovim gradom, će priskrbiti sebi sve užitke koje može imati. Jer ona ih zaslužuje, ona je vladarica, rođena da vlada, zbog nje će u gradu biti blagostanje. Svakodnevno je išla na kupke i mirisna šetala gradom da joj se sav puk divi. Jedno vrijeme su ona i članovi grupe uživali u ogromnom luksuzu. Međutim, vijeće staraca je moralo upozoriti kako im ponestaje novaca. Sve aktivnosti koje su članovi grupe radili su crpili gradski proračun. Petra je rekla neka se povećaju porezi trgovcima i seljacima. Dvojica vijećnika koji nisu bili omađijani su se protivili tome, ali sami nisu imali šanse da dobiju većinu koja bi stala uz njih. Petri se nije svidjelo što su se protivili njenim porezima, pa ih je odlučila smijeniti. Nakon što je uvela poreze grad je bio uzdrman. Svi su ju voljeli kao vladaricu, spasila ih je od poplave, ali novi porezi su im oduzimali novac koji su teško zarađivali. Posebno su se žalili seljaci, koji ionako nisu imali puno. Petra je rekla da je to sve za dobrobit grada i nije se obazirala na nezadovoljstvo pojedinih građana. Međutim, sa vremenom se u njoj počela javljati sumnja. Šta ako su drugi ljubomorni na njenu poziciju te ju hoće preoteti? Isprva je to bila samo misao, ali kako joj je vijeće donosilo žalbe građana zbog novih poreza, već se prepala da bi neko mogao iskoristiti to nezadovoljstvo protiv nje. Sazvala je vijeće staraca. – Imam hitne zadatke za vas. – Slušamo, rekoše članovi vijeća. – Vi znate da uživate moje povjerenje i da zahvaljujući meni ste u ovom vijeću. – Znamo vaše veličanstvo, rekoše vijećnici. – Zato danas imam zadatke za vas. U svakom kvartu mi pronađite jednu osobu od povjerenja koja će paziti na to ko sve loše govori o meni, kritizira me i prijeti mojoj vladavini. Ta osoba će raditi u tajnosti, i bit će dobro plaćena. – U redu, rekoše članovi vijeća, učinićemo tako. Petra se nakon toga posvetila grupi, i odradili su ritual za dobru godinu. Ovaj put joj vizija nije bila jaka kao prije, kao da je trans bio plići. No, svejedno, ritual je prošao i Petra je računala da su uvjeti za dobru godinu obezbijeđeni. Rekla je starcima da to obznane gradu, da će biti dobra godina. Kasnije su svi iz ekipe otišli na zajedničku kupku i u saunu. Poslije toga, došli su u njenu sobu na večeru. Sjeli su za veliki stol od rijetke i skupocjene vrste hrasta, stol koji je ona posebno naručila. Jeli su i pili iz kristalnih čaša. – I, uživate li u mom vladanju, upita Petra. Uživamo, reče Ivan. Ostali kimnuše glavom u znak odobravanja. Ružica tada reče: Mene zanima šta je sa selom. Dugo nismo bili u njemu. – To ne bi trebao biti problem, reče Ahmed. Seljani su pristali na život u selu svojom voljom, oni mogu provest tamo čitav život i bez nas. Jedino što se može desit je da se neko probudi pa ode. Ali inače, oni mirno spavaju. Vijeće staraca ju je obavijestilo o nekoliko ljudi koji su govorili kako je bilo bolje dok Petra nije vladala. Petra im je rekla da ih privedu i zatvore. Starci su se začudili: Ali mi nemamo zatvor. Onda ćemo ga napraviti reče Petra. Uskoro je skupila ljude i izabrala ih oko 50 da budu policajci. Obećala im je dobru plaću, samo neka rade šta ona kaže. Oni su pristali. Prvi zadatak je bio da uhite sve sa liste koju joj je donijelo vijeće staraca. Ako nema mjesta za zatvor, u par starih napuštenih kuća ćemo preurediti i držati ih zatvorenima. Također će morati na prisilni rad, u svim gradskim projektima. Ovo je već izazivalo negodovanje u građanima, i mnogi su se počeli s nostalgijom prisjećati starih vremena. Međutim, Petra se nije obazirala na to. Iako je u gradu raslo nezadovoljstvo, i građani su se počeli pitati kako su došli do ovoga, da li je ovo sve vrijedno toga. Petrina paranoja je rasla, i građani su ubrzo počeli tajno da se nalaze da bi pričali otvoreno o svom nezadovoljstvu Petrinom vladavinom. Grad je već trpio težak teret, novi porezi su svima teško pali, a sada još troše novac na zatvorenike i policiju. Grad je od veselog mjesta postao mjesto straha. Ali Petru ti problemi nisu zamarali. Ona je, opijena moći, željela sve više i više. Uskoro je došla sa novim projektom. U sredini grada je odlučila posjeći veliki hrast i napraviti svoj kip na njegovu mjestu. Na ovu odluku su građani masovno prosvjedovali. Izišli su na ulice vičući: Ne damo hrast, Ne damo hrast! Petra nije očekivala ovakvu pobunu. Inzistirala je na svom naumu, ali članovi grupe su joj rekli da je mudro da ostavi hrast, a svoj kip nek napravi ispred njega. Neka bude viši od hrasta da ga zasjeni. Neko vrijeme je još inzistirala na obaranju hrasta, jer je on bio simbol vremena prije njene vladavine, ali ipak je pristala na kompromis. Kip koji će napraviti će biti veći od hrasta, a ona će biti raširenih ruku, kao čuvarica ovog grada. Godina je tekla i Petra se nije ni sjećala prošlosti niti joj je prošlost prolazila kroz glavu. Već su bile gotovo dvije godine kako je krenula na put iz Gorskog visa. Počelo je dolaziti proljeće i nasadi su već bili posađeni. Kad se odjednom desilo nešto neočekivano. Tuča je pala na novoposađene nasade i sve ih uništila. Ovo nije bila predvidjela ni u najluđim snovima! Ona im je obećala dobru godinu! Mještani su se digli u opću pobunu, hoćemo stari sistem, hoćemo stari sistem! Vikali su. Petra mora otići, Petra mora otići! Šta je ovo, šta se dešava, gdje je moja moć da upravljam s ovim događajem. Petra je, uranjajući se u užitke i svoje hirove polako gubila moć a da to nije ni primjetila. Otišla je do rijeke da se sabere, kad tamo zateče slikaricu Janu, koju je još davno posjetila. – Znaš, svemu kad tad dođe kraj. Pogotovo nečemu što nema čvrste temelje. Reče joj Jana. I znaš, nekad kad misliš da se penješ uzbrdo, zapravo toneš u svoju najdublju provaliju, a da to ni ne vidiš, jer si previše zaslijepljena onim što želiš vidjeti. – Mani me se ti, sa svojim savjetima. Gubim grad, sve ide van moje kontrole. – Budalice, još uvijek si slijepa. Ne gubiš grad, grad nikad nije bio tvoj. Al gubiš nešto puno dragocjenije od grada, gubiš samu sebe. Nemaš ljubavi, odabrala si život bez nje, i ovo su posljedice koje žanješ. – Ljubav, prezrivo ju pogleda Petra. Ta bljutava izmišljotina slabića koji nemaju hrabrosti uzeti moć. Eto je njima, meni ne treba. – Pa eto tebi sve što si postigla bez nje. Reče joj Jana. I dalje se nadam da ćeš shvatiti. Nikad nije sve izgubljeno. Petra je hodala rubom rijeke i razmišljala je da li da se baci u nju i okonča sve. Sve joj je propalo, više nema moći, nema ni razloga za život. Najbolje bi bilo da se ubije. Kad je već bila blizu toga, samo joj je kroz glavu prošao Aleksandar. Voljela ga je, nije mogla tek tako otići iz ovog života. Također prošla joj je slika oca pred njom, oca, kojeg je praktično zaboravila. Ne može, neće se ubiti, mora nastaviti dalje, pa kako god. Jana je izgleda ipak bila u pravu, ljubav joj nije dala da se ubije. Tad se sjetila grupe. Misao o grupi joj je bila kao pogled u probušen balon. Odjednom kao da joj je koprena pala s očiju. Sve što su cijelo vrijeme radili je pogrešno. I sad je vidjela... To je on. Jao, koja je ona budala bila. Mislila je da ona vlada dok je cijelo vrijeme bila pod magijom Ahmeda. Vjerovatno su i ostali članovi pod njegovom magijom. Vratila se grupi brže da ih potraži, kad jedna žena im reče kako su vidjeli njih troje kako se penju iz grada i idu prema idućem selu. Bila sam glupa i nisam vjerovala sebi pomisli Petra. Kad je išla putem došla je do kuće starca kojeg bi Ahmed omađijao. Petra je ovoga puta pokucala i pristojno pitala može li prespavati kod njega. Starac je pristao. Koja ironija, Petra pomisli, da varanjem dobijaš nešto što u biti možeš dobiti i sa lijepom riječju. Starac joj je ponudio krevet i večeru, i rekao da voli kad mu mladi ljudi svrate. Sazna vijesti iz grada ili okolnih sela, a i malo ga pomlade svojom energijom. Na pitanje čime se bavi, rekao je da ima vrt iza kuće ali da gubi snagu s vremenom, ne zna do kada će ga moći održavati. Nije se ženio, nema djece, tako da će njegova kuća umrijeti s njim. Nekad, kad smogne snage, svrati do grada po druge namirnice koje mu trebaju, sa novcem što dobije od ljudi koji noće kod njega, on sam ne naplaćuje, ali dobri ljudi mu sami daju novac. Petra mu je dala nešto novca što je imala još iz grada. Ugodno su se družili i legli spavati. Ujutro kad se ustala, pojela je nešto na brzaka i pošla u selo. Kad je došla u selo imala je šta vidjeti, selo je ličilo na ludnicu. Ljudi su vikali, valjali se po podu, neki su se zaključali u kuće, selo je bilo u rasulu. U kući je našla Ivana, Dalibora i Ružicu. – Gdje je Ahmed? Upita ih. – Ne znamo, samo je nestao. Nešto je razbilo čini nad ovim selom, a i nad nama. Ni sami ne znamo šta smo ovoliko radili ovdje reče Ivan. Ne znam da li je ovo naše bavljenje magijom bila dobra ideja. Ali ipak mi smo naučili živjeti s Morokom, ali i on nas je napustio. Ne znamo šta ćemo, ovo je katastrofa, ostali smo bez svega. – Niste nikad ni imali to bez čega ste ostali. To je imalo vas. Reče Petra. Nakon toga ugleda ostavu te uđe unutra. Na jednoj vreći je pisalo: Petra. Otvori tu vreću i u njoj nađe sve svoje stvari koje je predala Ahmedu kad je došla. Uzimala je jednu po jednu stvar, luk i strijele, medvjeđu kožu, kamen, nešto novaca što je imala, još nekih sitnica, i napokon, vranino pero. Cijelo ovo vrijeme ni jednom nije pomislila na svoju životinju zaštinticu. Suze su joj pošle na oči. Nakon pera ugleda kartu. I samo se sjetila svog oca i cijelog sela. Sve je mogla izgubiti zbog svoje slabosti. Ali naučila je lekciju, više nikada se neće opiti moći. Ahmeda je željela ponovo vidjeti, ali nije se nadala da će se to desiti. Idem iz ovog sela, reče im. Skupila je stvari, pozdravila se s njima i pošla. Gdje ćete vi? Upita ekipu. – Ja nemam blage veze. Reče Dalibor. Ja sam se toliko navikao na ovakav život da ne znam uopće šta ću sad. Ostali u isto bili potpuno izgubljeni. – Izgleda da ćemo morati raditi kao i ostali ljudi, da bi preživjeli, reče Petra. Sretno vam u svemu, zagrli ih. – Možda ti ipak, nakon svega, i jesi naš vođa, reče joj Dalibor. Skinula si čini sa nas i sa cijelog sela. – A kako sam ih skinula? Petra će. – Jer si se probudila, buđenje odmah osjećaju svi drugi koji su ti bliski, jer se mijenja vibracija, tako se i oni polako počinju buditi i čini nestaju. Ali ovoga puta je Ahmed otišao još prije toga, pa je ubrzao proces. Ako je tako, drago mi je da sam vam ipak bila od nekakve pomoći. - Ja ne znam gdje ću dalje reče Ružica, Petra, on je, on je nestao, nestao ispred mene! Ja ludim, ova planina nije normalna, a ne znam gdje bi ako neću biti u ovom selu. - Morat ćeš se snaći, reče joj Dalibor. Očito je ovaj naš projekt propao. Onda se okrenu Petri: Mene si naučila puno, reče joj. Znaš, Iz onog našeg života u gradu vidio sam da imamo sve a da zapravo nemamo ništa. Jer ni u jednom momentu nismo imali sreću. Imali smo sav luksuz i sve, ali nismo imali sreću. – Za sreću je potrebna ljubav, reče Petra. A za ljubav, dobro i nježno srce. To smo svi zaboravili. Zbogom vam sad, ostajte mi dobro. Ako nam se putevi nekad ponovo ukrste, biće mi zadovoljstvo. Reče Petra. Tada pođe izvan sela. I evo je, tu ponovo, sa još tri godine fore da nađe Ljubičastu daru i vrati se s njom niz planinu. Osjećala se kao da polazi sve ovo ispočetka. Naučila je jednu veoma važnu lekciju i neće se više prevariti kao prvi puta. Pala je na Ahmedovu moć, ali ipak je na kraju izabrala pravi put. Nije potonula sa brodom, izašla je na vrijeme. Počela se penjati uz brdo. Šume okolo su bile guste i čulo se je vijanje vukova. Na jednom mjestu je vidjela risa i sakrila se dok nije otišao. Tada je prošla dalje. Kad je krenula nije imala pojma koliko će ovo biti opasan zadatak. Kasnije u toku dana joj je ponestalo hrane te je skrenula u šumu da naše jestivog bilja. Pojela je nekih bobica i trava koje su ju privremeno zasitile. Mada neće ju dugo držati sitom, morat će poći u lov. Nastavila je dalje hodati putom uz brdo. Kako je hodala prolazilo joj je kroz glavu sve šta se desilo. Kako je mogla biti tako glupa. Ali osjećala je oprez kada je išla s Ahmedom, nešto joj je govorilo da se ne prepušta, ali ona je odlučila da to neće slušati, nego se pustila njegovoj magiji. Sada joj je jasno šta je bilo toliko privlačno na njemu. To je bila moć. A ona nije ni znala da je tako slaba na moć, dok nije prošla sve što je prošla. Ali dobro, ne treba kritizirati sebe previše. Svi su slabi na moć, samo nema svako kušnju koja mu dođe kao što je njoj došla njena. Počela je razmišljati o sebi, o ocu, o obitelji. Zašto je baš ona pozvana da se penje po Ljubičastu daru. Možda upravo iz onog razloga zbog kojeg je skinula čini sa sebe. Možda jer je nevina, nježna, iskrena i čista, i što je najvažnije jer voli. Ali zbog te svoje prirode mora proći i puno veće kušnje nego neko drugi. Ali to je njen put, ona ga je birala jednako kao što je i put izabrao nju. Sada je tako, i nema druge nego da nastavi hodanje njime. Opet je razmišljala o tome kako bi mogla naći Duha planine. Morok je sa njom završio. Ili ona s njim. Mada, nikad ne reci nikad, odlučila je da će ubuduće biti na većem oprezu i da će bolje slušati svoju unutrašnjost. Hodala je puteljkom prema uzvisini i uživala u svježini zraka. Našla je jedan kutak u šumi pored i tu zaspala. Kad se probudila, pojela je još nešto bobica što joj je ostalo, i pošla dalje uz brdo. Bilo je svježe jutro i vjetar je prelazio preko njenog lica i kose. Bio je hladan, pravi za razbuđivanje. Hodala je par kilometara pa je sjela na jedno proširenje da se odmori. Planina je bila gotovo neprepoznatljiva. Sada na ovoj visini su rasla drveća kojima nije ni znala ime, jedino su hrastovi ostali isti. Bila je kasna jesen i na obroncima planine se već vidio snijeg. Skupila je snagu i nastavila hodati. Bila je sama, nakon dugo vremena. Jednim djelom joj je prijala samoća, ali ipak joj je falilo njeno selo: Gorski vis. Sjetila se rijeke i svog oca i odmah su je oblile suze. Skoro je sve to prokockala radi vlastite taštine. Odgovaralo joj je da bude štovana, da bude ikona. Ali svi imamo slabosti, a ona je svoje bar upoznala. I bila je svjesna da rijetko ko može odoljeti takvom pozivu. Ostala je skoro bez hrane pa je morala poći u potragu za biljkama ili u lov. Ovoga puta će u lov. Zašla je u šumu i odmakla se par stotina metara. Nije znala šta da čeka, najvjerovatnije neku pticu, pošto ih je bilo puno na ovom području. Ubrzo je iznad nje sletjela jedna poveća smeđa ptica. Ona je namjestila luk i strijelu da ju pogodi, kad ptica naglo poleti. Pih, baš nema sreće. Mora se bolje sakriti. Ovaj put je ušla dublje u gustiš, da je jedva bila vidljiva. Nakon sat – dva, još jedna ptica je sletjela na drvo preko puta nje. Polako je napela strijelu da ne proizvede nikakav zvuk u gustišu i pum, pogodila ju je. Ptica je pala. Još je bila živa, ali umirala je. Vidjela je oči kako joj se gase. Taj prizor se urezao u njenu svijest. Bila je svjesna da uzima živote. Nije joj se to sviđalo, ali tako svijet funkcionira. Zahvalila se ptici što se žrtvovala za njen život i izvadila kresivo i našla neki kamen. Naložila je vatru i ispekla pticu, nakon što ju je prethodno očistila. Pojela ju je i zasitila se. Bila je zahvalna. Tako jednostavna stvar, jesi, piti a oko svega treba truda. Ljudski život je dosta težak, pomisli. Ali možda bi bilo drukčije kad bi našla posao u gradu, i kad bi mogla tamo živjeti od nečega što voli. Mada još ne zna ni šta bi to bilo. Zna samo da ju privlači grad, privlači ju da uči i da se bavi nečim uzbudljivim i dinamičnim. Održavala je vatru mada se spremala kiša, morala je pronaći neko dobro mjesto za prenoćište. Hodala je okolo i našla neku napuštenu kolibu. Uvukla se u nju. Mjesto nije bilo savršeno, krov je bio probijen na nekoliko mjesta, ali nije ništa bolje mogla naći da je zaštiti od kiše. Ušla je unutra i umotala se u medvjeđu deku. Osjetno je bilo toplije kad se uvukla u nju. Otvorila je ruksak i gledala vranino pero. Sad kad je razmislila, nikad nije uspostavila odnos sa svojim zaštitnikom. Tada ju je preplavila zahvalnost prema vrani. Nije znala da li je to jedna vrana ili više njih što je prate. I kako joj se ukazuje u snovima? Ovaj svijet je pun tajni. Ali zato joj se i sviđao, željela je otkriti te tajne. Zašto postoje zaštitnici i šta oni dobivaju od tog odnosa koji imaju s ljudima? Vjerovatno i oni napreduju kroz taj odnos. Sjećala se kad je jedan stariji čovjek iz njenog sela govorio: Jednom zaštitnik, uvijek zaštitnik. Zaštitnici biraju nas po kriterijima poznatim samo njima. Toliko je toga mističnog u ovoj prirodi, da je imala dojam da nikad neće proniknuti u sve tajne koje postoje. Najviše ju je zanimalo kako išta postoji. Kako to da postoje elementi I Božanstva elemenata, ko ih je stvorio, ili su stvorili sami sebe, i kako je uopće moguće da išta postoji. A opet kako bi bilo da ne postoji ništa? To nije mogla pojmiti. Razmišljala je o tome dok je kiša već počela jače padati. Uvukla se u kut kolibe na kojoj je krov bio čitav. Ležeći tu je još razmišljala i onda je utonula u san. Sutra kad se ustala primjetila je da je previše ušla u šumu i da ne zna dobro kako da se vrati na put. Onda se sjetila Aleksandrova kamena. Savršena prilika da ga isproba. Uzela je kamen i trljala ga. Nakon nekog vremena dobila je osjećaj u kojem smjeru bi mogla poći. Pošla je u tom smjeru, i nakon nekog vremena ugledala ponovo stazu sa koje je skrenula u šumu. Pošla je dalje, i put je bio blatnjav i sve okolo je bilo mokro. Hodala je pola dana uzbrdo. Umorila se i ugledala je jednu livadu pokraj puta. Skrenula je i legla da malo predahne, prostrla je medvjeđu kožu da se ne smokri. Tada ugleda grupu ljudi koji silaze niz planinu. – Hej, zdravo. Pozdravi ih. - Zdravo i tebi, odgovori jedna djevojka, to se spuštaš dole? – Ne, idem prema gore. - A šta tražiš na planini? Tražim Ljubičastu daru. – Ah, težak zadatak. – Znam, zato mi treba Duh planine, da li vi znate gdje ga mogu naći? – Ne znamo, ali ima neki starac još podalje uz put, pa pitaj njega, on ovdje živi, valjda zna nešto o duhu. – Hvala vam. – Ma nema na čemu. Sretno ti. Otiđoše. - Sretno i vama reče Petra. Odlučila je da će se odmoriti na livadi još malo, i nije ni primjetila kad je utonula u san. San je bio intenzivan. Sanjala je zmije kako se vrte u krug i kako plešu uz vatru. Radile su spiralne pokrete, a oko njih je pleme udaralo u bubnjeve i vrtilo pletenim mandalama. Tu je došao jedan tamnoputi muškarac, pružajući joj ruku. Uzela mu je ruke i raširile su se u krug. Jedno vrijeme su se samo vrtjeli u krug, dok je pleme udaralo u bubnjeve i mahalo mandalama. Konačno ju prenu iz sna glasno grakanje vrane. Probudila se kad je vrana pošla dalje niz put i skrenula negdje na lijevo. Petra se prenula iz sna. Šta ovo sve znači? Nije znala kako da protumači san, ali je bio jako intenzivan. Pošla je putom uz planinu i vidjela skretnicu na lijevo, mali puteljak. Tu je vrana skrenula lijevo, pa će i ona. Vrana ju nije ostavila, bila je presretna zbog toga. Hodala je tim putom par sati, ali nije se dvoumila, ovoga puta je odlučila vjerovati vrani. I nije se razočarala, nakon još par stotina metara naišla je na jednu kolibu. Pokucala je na vrata. Niko nije otvarao. Sjela je ispred vrata i čekala. Vrana ju je dovela ovamo, sigurno ima neki razlog zbog kojeg je ovdje. Pred večer se iz šume pojavi jedan starac. Polako se približavao, i Petra ga je vidjela. Kad je došao blizu, pošla mu je u susret. – Izvinite što vam sjedim ispred kuće, reče mu. – Izvini, čuj, prvi put da se neko izvinjava jer sjedi. Nasmija se starac. A što sjediš tu cijeli dan, zašto nisi ušla unutra? – Pa neću sama ući u tuđu kuću. – Ah, tuđu, opet se prasnu smijati starac. – I meni je tuđa, pa opet u njoj spavam. – Kako je tuđa. Pa fino. Kad ja umrem hoće li ovo biti moja kuća? – Naravno da neće, kad umrete. – Pa onda, kako je sad moja? Ovako ja to vidim, sve stvari koje imamo na ovom svijetu su posuđene i jednom ćemo ih vratiti. Uključujući i nas same, mislim, naša tijela. – A duše? Upita Petra. – Duše, pa zar su nam duše ikad igdje otišle? Nasmija se starac. Nego, šta te dovodi na ovako dalek put, upita starac. – Tražim Duha planine, koji će mi pomoći naći jednu biljku. – Čuj tražiš Duha planine, starac se nasmija. On se ne traži, on se mami. – Kako se mami? Ima više načina, ovisi šta od Duha planine želiš. Ja želim znanje, znanje o biljkama, znanje iznutra. Iznutra? - Da, iznutra -. Pa zašto samo ne otvoriš biljke i vidiš šta je unutra? – Ma ne mislim tako! Mislim na znanje o suštini biljke, o njenoj duši. – Pa imaš li ti dušu? – Naravno da imam, sve što živi ima dušu. A poznaješ li nju? Pa mislim da poznajem, poznajem sebe. – Ako poznaješ svoju dušu, onda sigurno možeš poznavati i duše biljaka. Možda te samo treba uputiti. – Da li vi znate kako da domamim Duha planine. Ne znam, uistinu, nisam upućen u tako duboke tajne, ali znam nešto. Mogu ti pomoći da prođeš zimu. Sada će ubrzo zima, a na ovoj visini ne možeš sama živjeti. Možeš živjeti sa mnom, ja ću te učiti da upoznaš prirodu da znamo kako se prehraniti, a i možeš mi pomoći u mojim dnevnim zadacima. Petra se dvoumila pa je nevoljko pristala. Znala je da ne može preživjeti zimu sama. I tako je ostala kod starca. – Kako se zoveš, upita ga. Ja sam Petra. – Ja sam Raif, reče starac. Hajmo sada noćiti, sutra ideš sa mnom do vode, moramo se spremiti za zimu, dok se potok još nije zaledio moramo donijeti vode. Sutra je svanulo i jeli su. Raif je izrekao zahvalu prirodi što im daje sve što im treba da prežive i rekao da će od nje uzimati samo nužno, i da će vraćati svoje dugove. Kad su izašli vani Raif izvadi dvije drvene kante i reče Petri da je jedna za nju. Pošli su u šumu. Bila je sjenovita ali sunce je prodiralo u unutrašnjost. Došli su do potoka. Raif je zahvatio vodu u kantu i Petra ga je slijedila. Vratili su se i ulili vodu u čatrnju. Petra je vidjela oluke na njegovoj kući i pitala ga kako ne skupi dovoljno kišnice. Raif je odgovorio da je osjetliv na kišnicu i da u svojim godinama može samo piti vodu iz potoka. I tako su nosili vodu cijeli dan, Petri se je već mantalo od pomisli da opet ode do onog potoka.- Mila majko, gdje i ja zaglavih. Pomisli. Ovaj starac je lud sto na sto, a ja s njim ko budala nosam kante cijeli dan. Sutra su ustali i opet su nosali kante. Nakon toga Raif je postavio jedan štap ispred kuće. Oko njega je nacrtao krug i rekao Petri da mora kružiti oko štapa, ali cijelo vrijeme ostati unutar tog kruga. Rekao je da je to ritual koji će im pomoći da bolje prođu zimu. Petri je to ličilo na staru magiju koju je koristila, ali ovo je bilo u neke normalne svrhe, pa je odlučila pristati na to, mada joj je ta ideja izgledala potpuno suluda. Hodala je satima dok nije napokon odlučila da neće više. – Ne mogu dalje, reče Raifu. – Dobro, do tebe je, kruži koliko možeš. – Pa zar mi nisi ti trebao reći kad da stanem? – Ja, od kud da ja znam koliko ti možeš kružiti, to je tvoj zadatak, ti sama vidi koliko možeš. – A zar nema nekakva norma koja se mora ispuniti da bi udobrovoljili planinu? – Ne postoji nikakva norma. Kružiš koliko možeš, ili želiš. Samo je bitno da to radiš tri dana. Petra je kružila i iduća dva dana, mnogo manje nego prvi dan, al ipak, tri dana su prošla. Jela je sa starcem i dijelili su sve što su imali. Sutra odmaraj, reče joj, sutra ništa ne radimo. Petri je dobro došao dan odmora, i sutra je odlučila prošetati šumom, sama. Kako je dublje hodala šuma je bila sve ljepša i ljepša. Dok nije ponovo ugledala crvene cvijetove, Drvoruža. Vratila se i odmah pitala Raifa o Drvoruži. Ah, to je samo jedan prozor u novi svijet. Kao mlađi sam ih volio uzimati i praviti čaj, sviđalo mi se u svijetu u koji bi me dovele. Ali više me to ne zanima. – Ja sam čula da su opasne. Petra će. – Opasne su ako si i ti opasna. Ako nemaš nikakvih zvijeri zatočenih u sebi, onda se nemaš čega plašiti. – Kakve zvijeri zatočene u sebi? Raznorazne porive iz tvoje unutrašnjosti. Raznorazne stvari koje ne želiš sebi da priznaš, a koje su u tebi. Kad popiješ čaj od Drvoruže sva istina o tebi ispliva na vidjelo. I ako nisi spremna da podneseš to što ćeš ugledati, onda bolje drži se podalje od njezinih cvijetova. – Gladna sam, jel imamo šta za jesti, upita Petra. Imamo jednog zeca kojeg sam ulovio u zamku. Možemo ga pojesti sa kruhom koji sam jutros ispekao. – Zvuči ukusno, Petra će. – Hajmo onda da jedemo. Pojeli su skuhanog zeca i bio je preukusan. Petra je bila zahvalna, i skupa su se zahvalili zecu na tome što je dao svoj život da produži njihov. I podsjetili su se da će i oni jednom uraditi isto to, dat će nekome svoje tijelo i život, da bi produžili njoj il njemu život. Petra je razmišljala o Drvoruži i mamilo ju je da oproba čaj od nje. Razmišljala je o tome ali ništa nije rekla Raifu, jer se bojala da bi joj on to mogao zabraniti. Možda da sama ubere cvijeće i napravi čaj. Ali ove Drvoruže koje je ona vidjela nisu imale cvijeta na sebi. Možda će morati čekati do proljeća. Kasnije, je ispitivala Raifa o tome šta je on vidio. – To se ne može prepričati, reče Raif. Svako ima svoje iskustvo, na osnovu onoga kakva je njegova duša. Ja sam imao lijepa iskustva, i korisna. Ali radije dolazim do svojih iskustava bez pomoći biljaka znanja ili biljaka moći. Moć me ne zanima, a znanje se može postići puno bezbolnije i manje opasno. A i čišće, jer, uzimanje Drvoruže je zbunjujuće iskustvo. Često te ostavi sa više pitanja nego odgovora. Sada odmori malo, poslije idemo u moj vrt da radimo. Otišli su do povrtnjaka i starac je sjeo i rekao djevojčici da promatra šta radi. Sjeo je sklopljenih očiju i nije se micao nekih pola sata. Onda je otvorio oči. – Jesi li išta primijetila? Upita ju. – Samo kako sjediš i držiš oči sklopljene. To je zato što ne vidiš suštinu svega. Reče joj. Ja sam upravo komunicirao sa životinjama koje jedu u mom povrtnjaku. Rekao sam im da im ostavljam donji dio sa povrćem, koji je izdvojen za njih, a da ostave ovo ostalo meni, jer mi treba za život. Hajde sad ti probaj isto. Petra je bila izgubljena. Možeš li mi objasniti kako da to uradim? – Bitna je tvoja namjera. Zaklopi oči i sa namjerom da komuniciraš sa životinjama pusti svoju unutrašnjost da te vodi. Petra je sjela i sjedila skoro sat vremena ali ništa se nije dešavalo. Sva se vrpoljila i napokon se ustala i rekla: Ne mogu ja ovo, ne znam kako ću. Čekam cijelo vrijeme da se nešto desi, ali ništa mi ne dolazi na um. – Upravo je to razlog što ne uspijevaš. Jer čekaš. – Kada se komunicira sa biljkama i životinjama, ne čeka se, nego se opustiš i provodiš vrijeme isto kao kad se zabavljaš, na primjer. Onda komunikacija sama krene. Ali nema veze, imamo vremena, probaćemo ovo opet. Sad mi pomozi očistiti travu oko povrća. Petra je čupala travu skupa sa Raifom, i nasmrt se dosađivala. Ipak, nakon nekog vremena, kao da se udubila u tu radnju i počela joj se sviđati. Kao da ju je odmaralo od suvišnih misli, nije bilo ničega nego nje i posla koji mora uraditi. Radili su šutke i bilo je ugodno, razmijenili bi par rečenica da se dogovore ko će čistiti koji dio. Petra se već bila odvikla od fizičkog rada, ali ovo s Rraifom joj je dobro došlo. Kada su odradili posao Raif je ubrao nešto povrća za njihovu večeru. Ušli su u kuću. Sjeli su za stol, pored kojeg su bili njihovi kreveti, a u desnom kutu je bilo malo ognjište za vatru, sa dimnjakom. Sve je bilo od drveta i nekako, na neki čudan način kao da je bilo živo. Petra se ugodno osjećala u kući i svidjelo joj se ovo mjesto. Našla je jedan vrh sa kojeg se vidi donji dio planine i kad bi imala slobodnog vremena, otišla bi do tog mjesta i promatrala ovu veličanstvenu planinu. Već je par godina provela na njoj, i planina ju je ozbiljno promijenila- Osjećala se kao da je prerano sazrela, ali opet, bila je zahvalna na svim lekcijama koje je na planini naučila. Samo da prođe zima pa da nastavi do vrha, već je bila blizu. Vratila se u kuću sa razgledanja i starac je imao novi zadatak za nju. Trebalo je iscijepati drva, a njegove su ruke već slabe, pa ju je pitao da ona iscijepa drva za iduće dane. Petra je pristala na to i počela cijepati. Sjekira je bila teška i drva su joj sporo išla. Najgore je bilo kad bi trefila na vržljivo drvo koje se mora baš znati iscijepati. Raif joj je objašnjavao kako. Ali ona bi se nekad inatila i silom cijepala kako ona hoće. Jednom joj se tako odbilo drvo i udarilo ju u nogu. – Tako je kad ideš mimo života. Reče joj Raif. Kad ne slušaš ono kamo život hoće da te vodi, stvari ti ne idu od ruke, svijet kao da se uroti protiv tebe. Bolje nauči tu lekciju na cijepanju drva nego na nečemu ozbiljnijem. Petra je vidjela logiku u onome što je Raif rekao, ali i dalje se živcirala oko drva koja neće da se iscijepaju na način na koji ona hoće. Još je puno tvrdoglavosti u tebi, prokomentira Raif. Ali neka, mlada si, imaš vremena da te to prođe. – Nemam vremena, stade vikati Petra, moram sve naučiti što prije jer za dvije godine moram donijeti Ljubičastu daru u svoje selo, i zato nemam vremena da naučim, vikala je. Pukla je od pritiska. Međutim, Raif je to sasvim mirno promatrao. Kad je Petra završila sa vikanjem samo joj je rekao: Imaš još malo što danas možeš cijepati, pa slobodno odmori. I otišao je u kuću. Ubrzo je postajalo sve hladnije i hladnije, i vatra je u kući gorjela stalno. Išli su u lov rano ujutro i vraćali se oko podneva. Kasnije bi radili u vrtu i tako su prolazili dani. Petra je još par puta oprobavala meditirati i govoriti sa biljkama, ali nije joj uspjevalo. Raif bi joj samo rekao da ne forsira. Drva za ogrijev nije bilo mnogo, pa su često išli u šumu po još drva. Jednom prilikom Petra upita Raifa: Kako to da živiš sam na ovolikoj visini. – Pa fino, odgovara mi samoća, reče Raif. - A šta ćeš kad budeš star i slab i kad se neko bude trebao brinuti za tebe? To ostavljam planini, nek se ona pobrine za mene. A ne brine me to, kada dođe moje vrijeme, napustiću ovaj svijet kao što ga svako jednom neminovno napušta. Ne bojim se smrti. Reče. Smrt je uvijek tu, smrt nas uči kako živjeti, jer kad pomislimo da ćemo jednom umrijeti život odmah ima veću čar. A i šta bi mi da nema smrti, kako bi živjeli vječno na ovom svijetu? – Onda ti vjeruješ u svijet duhova reče Petra, da ćemo se preseliti u taj svijet i živjeti kao duhovi. – Ne vjerujem ja ni u šta, ja samo vjerujem u život. Život prije, život poslije smrti, nije važno. Ja znam da postoji život i to je to. - Ovaj sada nosimo. Pokaza na trupac pored njih. Bio je poprilično težak i Petra je jedva izdržavala njegovu težinu dok su ga nosili prema kući. Kad s došli, počeli su ga piliti ručnom pilom, Raif s jedne a Petra s druge strane. Piljenje je zahtijevalo savršenu sinkroniziranost, i Petra je malo lošije išla s tim. – U jednom momentu se naživcirala i odustala. – Ne mogu ja ovo, reče. Svako malo se pila zaglavi, ne ide nam kako treba, ja ovo nikad neću naučiti. – Ako si tako uporna, reče joj Raif, kako misliš pronaći Ljubičastu daru. Koliko ćeš strpljenja imati za to? Petra se na momenat pribra i prizna Raifu da je u pravu, da je nestrpljiva i da se prebrzo naljuti. Pokušali su ponovo, Petri je slabije išlo, ali trudila se je. Nakon nekog vremena i ona je uhvatila ritam, i piljenje je išlo brže. Kasnije je cjepala drva i ubacivala ih u prostoriju s leđa kolibe, napravljenu samo za drva. U slobodno vrijeme, Petra je počela češće ići u šumu. Pao je prvi snijeg, i bjelina šume je bila magična. I dalje je nekad razmišljala o Drvoruži, ali nije htjela ništa govoriti Raifu. U šumi je lovila zečeve i jelene, mada jelena nije odavno vidjela. Na ovim visinama je najčešće viđala divokoze, a jednom je čak vidjela i medvjeda. Smrzla se od straha, a medvjed je počeo bacati prednjim nogama sve oko sebe i pobjegao što je dalje mogao. Na to se nasmijala, kako je budalasta, boji se životinja koje se još više boje nje. Čekala ju je duga zima, i po njoj ne može napredovati uz planinu, al zato je tu sa Raifom, da čekaju proljeće. Kad se vratila iz šume, čekala ju je još jedna tura cjepanja drva, koje je odradila za par sati i umorna je ušla u kuću. U kući je bilo fino, topao ugođaj, jednostavno a opet nekako fino popunjen prostor. Zavoljela je ovu kuću i zavoljela je Raifa. Pitala ga je šta ga najviše privlači u njegovom životu na ovom djelu planine. Rekao joj je da ga privlači jednostavnost života. A u jednom momentu mu se oči čudno zaiskriše, ali brzo je prošlo. Petra je ostala pomalo zbunjena, mora da je odsjaj od vatre uzrokovao tu iskru u starčevim očima. Je li ti drago što meni pomažeš? Upita ga Petra. – Ja samo radim svoj dio posla reče Raif. Učim te kako da preživiš zimu. Ako ti iz toga išta naučiš, super, ako ne naučiš, isto super. Jer bitno je da preživimo zimu. – A da li ti odgovara moje društvo? Starac se tada nagnu naprijed. – A šta ti misliš, da li mi odgovara? – Ne znam, čini mi se kao da jest. - Pa dobro ti se čini. Ne moraš postavljati pitanja na koja je odgovor očigledan. Hajmo sada skuhati ovo povrća što imamo za danas, može? Može reče Petra. Kuhali su ručak i pričali o raznoraznim stvarima, o planini, o njezinim tajnama, o putnicima koji ovuda prolaze. Petra ga upita o životinjama zaštitnicima, zna li išta o njima? To su životinje koje su srodne sa dušom tog čovjeka kojem su zaštitnici. To je kao simbiotski odnos. Životinja zaštitnik nije samo nijemi promatrač čovjeka, i ona uči kroz aktivnosti koje čovjek radi. Zato i može biti zaštitnik, jer inače, kakav zaštitnik može biti neznalica? Životinje imaju intuiciju, kakvu je većina nas ljudi zaboravila. Zato nam trebaju kao zaštitnici. Ali jednom ako čovjek stekne moć da spozna tajnu elemenata i tajnu postojanja, zaštitnik mu prestaje trebati. Jer sam probudi svoju intuiciju. Čovjek i zaštitnik se tada rastaju, u uzajamnoj zahvalnosti i ljubavi. – Odakle znaš sve to, upita ga Petra. Odakle, pa iz iskustva, kako drugačije? – Zar se svako znanje mora naučiti iz iskustva, upita Petra. Znanje je iskustvo. Znanje bez iskustva je vjerovanje. Recimo, ti sada vjeruješ u Duha planine. Nisi ga iskusila, ali vjeruješ u njega. I to je dobro, jer da bi iskusili nešto, moramo prvo vjerovati da je to moguće. Ali ti o Duhu nemaš znanja. Tek kada ga iskusiš, tada ćeš imati znanje. Jedino je iskustvo znanje, mada, nekada i često potvrđeno vjerovanje služi kao znanje. Tako ljudi prenose znanja s koljena na koljeno, kao vjerovanja koja su uvriježena, da su postala kao znanje. Takvo je recimo vjerovanje da postoji neko selo u planini, bilo koje. Vi iz podnožja planine, bar većina vas, nikad niste bili u tom selu, pa ipak brojni ljudi su bili i potvrdili da to selo postoji. Takvo vjerovanje onda postaje nalik znanju. Ali tek kad se popneš do planine i vidiš to selo, ti stvarno znaš da ono postoji. Ipak, ne može se sve znati kroz iskustvo, zato je znanje kroz vjerovanje neminovno a i korisno je. Zima je bila jaka i Petra i Raif su trošili zalihe hrane što su prikupili od ljeta. Jeli su sušenu srnetinu, povrće koje su držali smrznuto pod snijegom i nešto što bi otišli u šumu potražiti. Kroz vrijeme provedeno skupa su se zbližili i starac je sve češće se otvarao Petri. Znaš, spominjala si znanje izvana i znanje iznutra, kako ti je rečeno da postoje, te dvije vrste znanja. Da, reče Petra. To je točno, ali tek kad se zapitaš šta je suština svega, možeš doći do znanja iznutra. Moraš prodrijeti u suštinu. Pa ja to i želim, reče Petra. Onda moraš naći način da to uradiš. Pa kako? Eh, da ja to znam rekao bi ti. Ja sam tu da prođemo skupa zimu, dalje ćeš morati sama. Petra je šutjela. Nije znala šta da kaže. To znanje iznutra joj se činilo kao nemoguća misija. A opet očito je neminovno da bi našla Ljubičastu daru. Kako je Raif bio slab, Petra je svaki dan išla pola sata hoda po snijegu kroz vodu, jer je u čatrnja propuštala i nije bilo dovoljno vode. Led je razbijala motikom. U jednom momentu je iz znatiželje pokušala da vidi može li osjetiti jedno drvo. Došla je do njega, stiskla ga rukom i zaklopila oči. Samo se otvorila tom iskustvu, bez ikakvih očekivanja. Kad odjednom se desilo 'to'. Osjetila je to drvo. Osjetila je njegovu suštinu. Kako ga je počela osjećati, u njenu dušu se počeo ulijevati osjećaj divljine koji je neopisiv, poželjela je vijati kao vuk od naboja energije. Osjetila je to drvo, i sve je imalo smisla kad je to osjetila, što izgleda kako izgleda, što miriše kako miriše, sve je savršeno odgovaralo njegovoj duši. Možda su duša i tijelo jedno, pomisli. Ali opet duša se rastaje od tijela. Ma ko da je važno, ona je osjetila, napokon je osjetila to! Vratila se u kuću sva euforična. Čim je došla odmah je Raifu ispričala šta je doživjela. – O pa bravo, reče Raif. Zvuči kao divno iskustvo. – Šta ću sada dalje? Upita ga. – Dalje? Od kud ja znam dijete moje, ja sam ovdje samo starac koji preživljava zimu. Ja znam šta čujem od drugih, i imam nešto mudrosti skupljene kroz godine na planini. Ali da znam šta trebaš dalje, to svakako ne znam. Petra je bila razočarana, očajnički je željela nečije vodstvo, ali nije ga uspjevala naći nigdje. Sutra kad je išla po vodu ponovo je pokušala osjetiti jedno drvo i uspjelo joj je. Izgleda da je konačno naučila. A nije mogla vjerovati koliko je samo dobro to iskustvo. No, ubrzo su se počeli odvijati neki drugi procesi. Ona je sada već skoro punoljetna, može imati momka kojeg poželi. I počela je osjećati intenzivnu seksualnu energiju. Ali nije mogla ništa, samo je osjećala energiju i to je to. Nije mogla ni masturbirati. Pokušavala je, zamišljala je Aleksandra, on joj je bio privlačan, ali jednostavno nije mogla maturbirati. A naboj seksualnosti je divljao u njoj. To je trajalo danima, i nije znala šta da radi s tim. Uz to su je pratile misli o smrti, uhvatila bi sebe gdje zadubljeno razmišlja o smrti. Čak je poetično osjećala smrt, kako pravi svoje nečujne korake prema svima od nas. Bilo ju je previše stid da Raifa pita o seksualnosti, ali rekla mu je da ju opsjedaju česte misli o smrti. Ne vlastitoj, nego smrti općenito. Raif je rekao da je to normalno i da će ju to popustiti i otići kako je i došlo. Nije puno mario za to. Samo je rekao da svaki dan treba ići po vodu jer on ne može, i da su im zalihe drva pri kraju, te da se nada da će zima brzo popustiti. Dani su prolazili i Petra je bila u istom stanju. Šetnje po vodu su joj dolazile dobro da dođe u doticaj sa prirodom i da izbistri um. Noseći vodu polako je počela primjećivati kako ne postoje čvrste granice između nje i vanjskog svijeta. Jednom je to točno osjetila, energiju kako ide izvana u nju i iz nje vani. Ova zima kod Raifa se pokazala uzbudljivom. No, zima je brzo prolazila i snijeg se počeo topiti. Procesi sa seksualnosti su joj se odvijali, i nije znala kako da se postavi prema tome, sve joj je to bilo poprilično čudno. Počele su se odvijati stvari van njene kontrole. Ipak, nije mogla previše misliti na to, posao s Raifom je bio zahtjevan. Radili su svakodnevno, i družili se u međuvremenu. Bilo joj je ugodno, ali nisu je popuštale misli o smrti. Šta je smrt? Neki kažu da je orgazam 'mala smrt', možda to objašnjava tu čudnu povezanost koju je osjećala između toga šta joj se odvijalo sa seksualnošću i smrti. Seksualna energija kao da je bujala u njoj, gorjela, ali nije ju mogla ispoljiti. Odlučila je da neće puno mariti za to šta se odvija i živjela je s Raifom sada već rutinski. Jedan dan ga je pitala hoće li mu faliti kada ode. Raif je na to rekao da će to znati tek onda kada ode. A i da on može ostati povezan s njom i kad ona ode. A ko će ti pomagati kad ja odem? Upita ga Petra. - Planina će već donijeti nešto što mi treba, miran je bio Raif. Nema svrhe brinuti se isuviše oko budućnosti, kad nam u sadašnjosti već ima dovoljno briga. Petra je bila fascinirana njegovom mirnoćom i jednostavnošću, pomirenošću sa sudbinom. Dani su polako prolazili i Petra je pustila da joj se procesi sa seksualnošću odvijaju kako žele, mada, bila je pomalo prestrašena tim svime. Živjela je tako, kad ju je jedan dan dočekalo jedno izrazito neočekivano iskustvo. Osjetila je bukvalno kako joj je seksualna energija implodirala unutar nje. Iskustvo je bilo magično, sve što je gledala, osjećala, je imalo neku čar i dubinu. I nekako, ne zna ni sama kako, to je iskustvo imalo veze sa smrću. Petra je bila oduševljena iskustvom, ali nije joj se sviđalo kako joj svijet postaje sve čudniji i čudniji. Nikad prije nije imala iskustva koja su ovoliko izvan kontrole. Najčudnije od svega, taj dan nije nikako imala potrebu da priča. Samo je promatrala, i sve je bilo magično. Osjećala se na neki način kao da je iskusila onostrano, ono sa druge strane života, one poslje smrti. Bila je oduševljena ali nije se mogla potpuno prepustiti, jer ju je bilo strah da će uvijek ostati takva. Međutim, iskustvo je prošlo, i nakon tog dana sutra je opet sve bilo po starom. Bila je obogaćena za jedan novi uvid, ali život ju je i dalje čekao. Mada, osjećala je da ju je na neki način ovo iskustvo promijenilo. Dani su polako prolazili i snijeg je ostao samo na vrhu planine, koji se nazirao iz Raifove kuće. Još malo pa će biti spremna da pođe od njega. No, tu će biti još neko vrijeme. Raif ju jedan dan odluči povesti u šetnju. Kad su se vratili iznio je jedan osušeni cvijet. Bio je to cvijet Drvoruže. Rekao je, ovo bi ti moglo pomoći u tvojoj potrazi. Ja imam iskustva s tim, mogu te paziti da ti se ništa loše ne desi. Ja nekad popijem ovaj čaj kad sam u dilemama da li saditi nešto u određeno vrijeme, kad me zanima kakva će biti godina, rodna ili ne i tako. Meni pomogne, pa možda može i tebi. Petra je bila zatečena. Ponuda joj je bila primamljiva, ali osjećala je da je i opasna. Nije bila sigurna šta da uradi. Da li da popije čaj ili ne. Ovako je blizu uspjeha, ali i dalje nije upoznala Duha planine. Možda joj Drvoruža pomogne da ga upozna. Odluči da će popiti čaj, znatiželja joj je bila prejaka. Raif je polako spremao čaj, a njoj je rekao da mora smiriti um i pustiti sve misli neka same lutaju kuda žele. Rekao je da je to najbolje ponašanje kad uzmeš cvijet Drvoruže. Čaj se polako kuvao a Petra je bila nervozna. I dalje se dvoumila koliko je ovo dobra ideja. Čaj je bio gotov, i sve je bilo tu, na mjestu. Raif je ulio čaj u šolju. Petra ju je uzela i drhteći popila. Prošlo je pola sata i ništa se nije dešavalo. Petra je već bila razočarana, kako ovo ne djeluje. U jednom momentu je ustala da iziđe van kuće kad se odjednom oblik kuće poče mijenjati. Počeo se vijugavo uvijati i poprimati razne nadrealne boje. Raif je izvadio bubanj iz svoje sobe i počeo udarati ritam po njemu. Petra je pratila ritam i išla kroz svoje unutarnje putovanje. Vidjela je svoj život od rođenja do sada. Vidjela je majku kako ju je rodila, i vidjela je njenu smrt. Majka, majka je bila sretna! Nakon svoje smrti ju je vidjela kako je sretna! O Božanstva, koliko je to samo olakšanje. Pao joj je kamen sa srca, ona je sretna! Uskoro se krajolik naglo poče mijenjati i Petra je vidjela zmajeve kako lete nebom te je jedan došao do nje. Bio je ukroćen, bio je to njen zmaj i ona se popela na njega. Ali kad je poletio, imala je osjećaj da svaki trenutak može pasti s njega, osjećala se je jako nesigurno. Tada ugleda oca kako leži na postelji. Sebe kako se penje po planini. Ugleda očev sprovod i sebe kako kida cvijet Ljubučaste dare. Štaaaa? Nije mogla vjerovati da ovo vidi. Nakon toga putovanje je postalo manje intenzivno. Sišla je sa zmaja i vidjela razne mandale svih boja i oblika. Vidjela je Gorski vis u jednom momentu sav u euforiji zbog njenog dolaska, onda odjednom sav u strahu zbog njenog neuspjeha. Vidjela je oca zdravog, pa opet bolesnog. Nakon toga je vidjela put uz vrh planine i jednu pećinu. Tu ju je čekala vrana. I tada su vizije postale sve rasutije i nije mogla razaznati šta je šta. Ubrzo je prošlo još nešto vremena i ona je zaspala. Kada se probudila, bila je prestravljena. – Jesam li tu, je li ovo stvarno, pitala je Raifa. – Jesi, vratila si se. Sada se malo odmori, evo ti čaj koji sam napravio. Nakon nekog vremena Raif je upita: Kako ti je bilo na putovanju? - Pa i dobro i loše, reče Petra. Poče mu pričati šta je sve vidjela, kad je Raif prekinu, - To što si vidjela je za tebe. Ja nemam moći da ti išta objašnjavam. Znam samo jednu stvar, sve što si vidjela predstavlja tebe i tvoje osjećaje. Tvoje nade, strahove, želje. Ništa nije neposredna stvarnost. Ali može ti pomoći da vidiš bolje samu sebe. Na tebi je kako ćeš protumačiti svoje putovanje sa Drvoružom. Petra se pitala, šta to sve znači. Trenutno je preslaba da razmišlja o tom svemu. Kako su dani prolazili, počela je razumijevati taj komplicirani jezik metafora. Shvaćala da je zmaj vjerovatno njena pripitomljena seksualna energija, ali da je ona još uvijek nevješta da je koristi kako treba. Zbog toga ju je strah da će pasti sa zmaja. Smrt oca i njen neuspjeh i kidanje Dare, je znak da je prestrašena i da teško nosi odgovornost na sebi, da ju je strah od neuspjeha. Euforija u selu i nesreća sela i njenog oca su rezultat očekivanja da će uspjeti i straha da neće uspjeti. Imalo je smisla. No najbitnije je kako se ona osjećala svježe i to da zna da joj je mama sretna. Možda se smrti ne treba toliko plašiti. A pećina, koju je vidjela? Tu je vrana čeka, to možda treba naći. Ali taj će put čekati još tjedan dva. I dalje je bila kod Raifa, i jedan dan je išla po kantu vode. Kad je došla do vode, nešto se čudesno desilo. Kao da joj se sve odjednom otvorilo. Bila je provala emocija iz nje, svega što je osjećala. Osjećala je Raifa, i vidjela da je on nešto potpuno drukčije od nje. Osjećala je svoje prijatelje, Aleksandra, sve telepatski je znala kako se osjećaju. Čitav svijet, cijela šuma je bila predivna. Bio je to trenutak potpunog blaženstva. Kao da je bila prazna od sebe, i kao da je potpuno nestala, ali ostala tu, njena čista svijest. Svijet je bio prelijep, tako duboko lijep. Kroz glavu joj je prolazilo: Šta može roditi ovoliku ljepotu? Poslje toga je vidjela i osjetila ljubav, kao sastav svega, kao nešto što je u suštini svega što postoji. I savršeno jasno joj je bilo da je ljubav dublja od smrti. Okrenula se u sva pod zanosom pošla natrag u kuću, kad na putu ugleda vuka. Okrenula se i vidjela ih još nekoliko, kako su je okružili. I tada se desilo nešto nevjerovatno, ona je potpuno osjetila tog vuka kojeg je gledala, kao da je ona sama taj vuk. Takav je bio osjećaj, osjetila je njegovu suštinu, iznutra. Čučnula je i pokušala ostvariti nekakvu komunikaciju s vukom, samo svojim umom. Kako je to uradila vuk poče dolaziti prema njoj. I došao je, ona ga je mazila, on joj je lizao ruke i lice. Uskoro je došao čitav čopor i svi su se borili na svoju turu maženja. I stvarno je istina, ljubav je dublja od svega, i ljubavi ništa ne može odoljeti. Mazila je vukove i bila potpuno mirna. Uskoro, kada je odlučila poći, pozdravila se s njima i otišla. Vratila se sa kantom vode. Zvala je Raifa, ali Raifa nije bilo. Nešto je njušila s Raifom, a i kako se je sjećala ljudi koje je upoznala, vidjela je kako je nekoliko njih imalo istu energiju. Tu postoji neka tajna, slutila je. Skupila je svoje stvari i pošla uzbrdo. Iskustvo koje je doživjela ju je i dalje držalo uzdrmanu, kad se malo sabrala, počela se bojati da će izgubiti razum. Ovo je toliko veliko da um to ne može prokuvati. Hodala je tih par dana prema vrhu planine, i u jednom mjestu je začula vranu kako se glasa desno od puta. Skrenula je u tom smjeru. Hodajući dalje tamo je ugledala pećinu. Vrana je doletjela do ulaza u pećinu. Došla je i ušla unutra, kad ugleda Raifa kako je čeka. Oči su mu se iskrile žuto, kao da oganj gori iza njih. U jednom momentu se samo rastvori i pretvori se u plavu vatru. Vatra je bila velika oko dva metra i na vrhu je imala divlje lice i oči. Petra je osjetila duboku potrebu da se nakloni. To je i uradila. Znala je sve, nije trebala pitati. Tada začu glas: Mene si tražila. Sada, napokon, mene si našla. Kad si našla sebe, našla si i mene, reče Duh. Petra je kimnula glavom. Ali ne znaš da si me već susrela, i to više puta. Duh je govorio glasom koji kao da je tisuću glasova spojeno u jedan. Duh tada uze oblik žene koja ju je savjetovala u Aleksandrovu selu, nakon toga uze oblik Ante, nakon toga Ahmeda, i nakon toga Raifa. Zatim se ponovo vrati u svoj oblik od plamena. Sve ovo do sad sam bio ja i vodio te cijelo vrijeme. - Ali, ali, Morok, zar on nije poseban duh? Tako ljudi vjeruju. Ljudi imaju potrebu da stvaraju dobro i zlo, a zatim da stvaraju priče o tome kako je dobro jače od zla, ili poneki kako je zlo jače od dobra. Samo naravno oni ne misle da je to zlo. Znaš i sama o čemu pričam, iskusila si zlo, za koje nisi mislila da je zlo. - A kao Ante, što si me napustio, što si rekao da me čeka najvažnija lekcija? – Pa zar te nije čekala najvažnija lekcija. Zar ova lekcija s Ahmedom nije najvažnija? Zar nisi naučila da moć na kraju uništava one koji ju zloupotrebljavaju? Da se o moći može biti ovisan? Istina, jesam. Sad imam potpuniju sliku toga što si mi tada rekao. Samo što sam ja očekivala lekciju od Ante. A zašto si me tjerao na one apsurdne stvari, poput uranjanja u potok, penjanja na drva, kopanja rupe? – Htio sam vidjeti koliko si daleko spremna otići da me nađeš. Dok si cijelo vrijeme bila sa mnom. Duh se grohotom nasmija. Petra se isto smijala. Uistinu, to je bilo smiješno. Kod žene si nasjela na test, a njen je test bio vjera. Vjera čak i kad su šanse skoro pa nikakve. I kod Ahmeda si pala na moć, ali oba puta si se ispravno vratila i na vrijeme. A slobodno ti mogu reći, na testu padaju svi, samo, svi se ne vrate. – A zašto neki ljudi ostanu pod uticajem moći i imaju tvoju podršku? Ja ne pitam za razloge zbog kojih me neko traži, u kojem god me obliku traži. Ja sam kao kiša, pojim i povrće i trnje. Svako može dobiti ono što želi, no međutim, na kraju ih ubija sama priroda toga što žele. Ja ih ne ubijam, ja im je dajem. Međutim, oni sami, zloupotrebljavajući darove poput dara moći, kroje sebi vlastitu nesreću. – A šta je s onima što mudro koriste moć? – Oni je zadržavaju kod sebe nekad i cijeli život, do smrti. Mada obično tek pred smrt shvate da je sve to bilo isprazno. Ali oni žele moć, i ja im je dajem, ja im dajem ono što žele. - Zar ne mariš za dobro i zlo? – U mom svijetu nema dobra i zla. Kažem ti, to su karakteristike koje ljudi sami stvaraju. Da li je nešto dobro i zlo. Šumski požar uništi cijele šume i pobije sve što u njima živi, pa ipak niko ne govori da je priroda zla. Priroda je jednostavno priroda. Takav sam i ja, ja sam priroda. Ja sam duša ove svete planine, i bit ću uz nju za sva vremena. – A kako ti ne dosadi biti stalno na jednom mjestu. – Ko kaže da sam stalno na jednom mjestu? S tobom sam bio na koliko hoćeš mjesta. Zar nisam? Ja svoje užitke nalazim u obučavanju ljudi da dobiju ono što žele. A posebno mi je drago kad neko želi i uspije da me vidi u mom izvornom obliku. Znaš, ja sam jedan poprilično društven duh. Samo se to na prvu ne primjećuje. Duh se opet nasmija, i Petra s njim. A zašto si mene obučavao da vidim suštinu stvari? – Nisam te ja obučavao. Ti si sama išla tim putem, jer je to bio tvoj put, mada ti nisi ni znala da će se to desiti. To se često dešava, ljudi žele nešto a nisu svjesni koliko će se promijeniti dok dobiju to što žele. Često do točke da nije ni važno da li će to dobiti ili neće. U tvom slučaju je naravno, važno, ali i ti sigurno misliš da si na kraju puta. – Pa našla sam tebe, ti ćeš mi pomoći da nađem Ljubičastu daru. – Pogrešno, ja sam ti već pomogao da ju nađeš, već sam te naučio. Ti ćeš prepoznati tu biljku svojim znanjem suštine biljaka. Ja sam ovdje ništa više nego da ti pokažem šta si sve uspjela. I da se upoznamo, lično. Znaš, posebno uživam kad se upoznajem sa nekima koji su spremni da me vide u mom izvornom obliku. – A koliko oblika možeš zauzeti? – Onoliko koliko ih ti možeš vidjeti. Odgovori Duh. - Pa postoje li drugi duhovi drugdje, jednako kao ti na ovoj planini? – E sad, to je tema o kojoj ne možemo razgovarati. Jer ju ne bi shvatila. U trenutnom obliku, kao čovjek, imaš neke limite na znanja koja možeš imati. Svijet duhova je zaseban svijet, i mada je dio ovog svijeta, drugačije su mu zakonitosti. Prostor i vrijeme nama duhovima nisu isto kao i vama ljudima. – Zanimljivo, voljela bi jednog dana moći shvatiti sve te tajne koje postoje. – Shvatila si glavnu tajnu, dalje ne moraš ići. Vidjela si da je ljubav u suštini svega. To je već nešto što tek malobrojni otkriju. Mnogi u to vjeruju, ali malobrojni znaju. Ali mislim da već sama znaš da se ne trebaš zbog tog osjećati posebno. Jer uistinu, ni po čemu nisi posebna, da se izdvajaš od drugih ljudi. Iako imaš to znanje, ono te ne čini nadčovjekom. Ali to su već koraci dalje i novi izazovi sa kojima ćeš se suočavati. Želiš li me još išta pitati? Pa... Šta je sa onim vizijama Moroka koje sam imala? Zar one nisu stvarne? Jesu, samo što u njima nisi vidjela mene. Vidjela si svoja vlastita očekivanja. - Znači ono u vizijama nije bio Morok? Ne, u tvojim vizijama si sve bila ti. Aha, a, možeš li mi reći koliko mi je vremena preostalo da ispunim zadatak koji sam došla ovdje ispuniti. Imaš dovoljno, ako ga ne budeš tratila. Reče Duh. A sada se rastajemo, ovo je fina pećina, možeš u njoj prenoćiti. Ja odlazim. Sretno ti u svojim traženjima. Za mnom više nećeš imati potrebe, jer sam te naučio sve što mogu. Pa ipak, možeš me dozvati ako nekad budeš baš teško. No od situacije ovisi hoću li se pojaviti ili ne. To ovisi o tebi, ne o meni. – Kako o meni? – Pa tako da je pitanje da li ti stvarno treba moja pomoć ili ju samo tražiš jer sama sebi popuštaš, popuštaš svojim slabostima. – Pa svi nekad popuštaju svojim slabostima. – Jesu, i tada ne vide nikakvog duha da im pomogne. Opet se Duh nasmija. Znam da ti je to teško prihvatiti, ali sa svojim borbama si sama. Nemoj tražiti da te neko razumije i da ti neko pomaže. Pomoć će doći, ako je stvarno potrebna. Razumijevanje će doći kada budeš voljela sebe. U suštini, do tebe je. Kao što je bilo i svo ovo vrijeme koje si provela što sa mnom, što sa drugim ljudima. A sada idem. Veliki pozdrav od mene imaš. – I ti od mene, reče Petra, hvala ti na svemu, proplakala je. Ma to je ništa, sama si ti to odradila. Vjeruj sebi, jedino sebe imaš. Reče joj Duh. A sada zbogom, ili do viđenja. Reče Duh i nestade. Pećina je bila hladna kako je nestao. Bila je tek obična pećina. A Petra je sjedila i plakala. Došla je toliko blizu, upoznala je i Duha planine. Dobila je sve odgovore koje je tražila. Primjetila je na sebi da je drugačija. Osjećala je kako se promijenila, ali ne bi to mogla nekome prepričati. A kad je se zagledala u sebe, vidjela je gomilu divljih poriva kako lumpuju po njenoj unutrašnjosti. Sa tim će se morati suočiti, sada kad je vidjela prirodu stvari, nema bježanja od sebe. Njeno unutarnje 'ja' joj to nikad neće dozvoliti. No, o tom po tom, još joj ostaje naći Ljubičastu daru. Razmišljala je malo o tome pa je vidjela da ne može dugo držati koncentraciju na tom problemu. Ostala je sama, bez Duha da joj pomaže. I sa ovim znanjem, kako će ovo ispričati seljanima. Niko joj neće vjerovati. Ne bi ni ona nekome vjerovala da nije sama iskusila. Stvarno je istina što je Raif, ustvari Duh, rekao. Postoji vjerovanje i iskustvo. Nije mogla dalje razmišljati, zamaralo ju je. Uvila se u medvjeđu kožu i legla spavati. Razmišljala je o svemu šta je duh rekao. Spomenuo je i nove izazove. Ona se osjećala kao da je probila sve izazove koje ima probiti. Ali očito se vara i očito ima još toga što treba naučiti. Nešto joj je govorilo da je ovo tek početak. Da pravi izazovi tek dolaze. Ali ako može preživjeti ovo, moći će i te izazove koji budu dolazili. S tim mislima zaspi.

### USPON

Jutro je došlo i Petra je bila u pećini, sama. Osjećala se umorno, ali onaj fini umor nakon kvalitetnog dana. Još je bila pod dojmom svega što je doživjela, osobito Duha. Međutim, osjećala se istrošeno, i energija kao da je curila iz nje. Bila je fascinirana svime što je vidjela, do točke da to postaje opasno po nju. Ne smijem ovoliko razmišljati o ovome svemu što se desilo, pomisli. Počinjem se gubiti u svemu ovome. Vidjela je kako počinje da se osjeća posebno što je odabrana za ovaj put. Što je baš ona ta koju je pozvala vrana, što je baš ona doživjela ljubav i vidjela duha planine. Taština joj je se počela hraniti njenim duhovnim iskustvima. Kako se to sve odvijalo, primjećivala je da postaje sve slabija. No, ta slabost nije potrajala dugo. Petra si nije mogla priuštiti da provodi dugo vremena u ekstazi iskustava koje je imala, morala je preživjeti. I upravo ju je to vratilo u normalu i ponovo uzemljilo, potraga za jestivim biljem i lov. Bila je gladna i žedna i još nije bila spremna zaputiti se na vrh planine. I bila je sama i za promjenu, to joj je godilo. Sišla je do potoka da se napije vode i da ju naspe u čuturu. No kad je došla do potoka bila je nesigurna kako da se vrati. Tada je uzela Aleksandrov kamen i protrljala ga, zadubivši se sama u sebe. U mislima joj se samo ukaza smjer u kojem treba krenuti. Hodala je nazad i vratila se u pećinu. Malo po malo, odmakla se od onog što je doživjela. Shvatila je da se u tom svijetu u koji je ušla, ne može biti stalno. Čovjek se mora prvo ukorijeniti u ovoj običnoj realnosti da bi mogao biti stabilan u ovoj koju je ona otvorila. Ipak, ona nije bila ista. Kao da su cigle između nje i svijeta oko nje razbijene. Osjećala je sve i bila je savršeno svjesna da tako i nju sve ostalo osjeća. Samo neki koji nisu razbili svoj zid od cigle vide stvari zamućeno, i kroz prizmu svojih želja, dok ona sada može vidjeti stvari kakve uistinu jesu, neovisno od nje. To može jer je došla na točku na kojoj nema nje. Ali vratila se sa te točke, iako je ostala svjesna, samo praznina može osjetiti puninu. Tek kad si prazan od sebe, možeš osjetiti puninu svijeta. Malo po malo, Petra se vratila u normalu, i mogla je nastaviti put prema vrhu planine. Pošla je iz pećine i zaplakala. Sa suzama niz lice se je penjala uz planinu. Bile su to suze i od tuge i od radosti. Bila je svjesna da više nikada neće moći u svoj stari svijet. Svijet u kojem je bila prije nego što je osjetila ljubav i imala doživljaje kakve je imala. Povratka nazad nema. A ona je bila previše preplašena da korača naprijed. Ipak, nekako mora, puno toga ovisi o njoj. Penjala se uz planinu i nije sretala nikoga. Putem je jela biljke koje su bile jestive, ali brzo će biti bez toga, jer je već blizu dijela na kojem je još uvijek snijeg. Tada će se morati osloniti na svoju intuiciju, htjela ne htjela. Išla je dalje i razmišljala o svemu. Kako god se okrene, strah ju je svega. Strah se baš uvukao u nju, potajice i bila je sva preplašena novim svijetom u kojem se našla. Počela se čak i kajati što je uopće pošla, jer joj se ne sviđa, osjećala se je kao da je izgubila svu sigurnost koju je imala. Mada, vidjela je ljubav, vidjela da je dublja od smrti, čega je sad ima bit strah? Bila je savršeno svjesna apsurdnosti takve situacije, ali joj to svejedno nije pomagalo, bila je obuzeta strahom. Penjala se uz planinu i došla do snijega. Sada će biti teže, pomisli. Probijala se kroz snijeg, ali nije mogla daleko. Izgleda da će morati sačekati ljeto da se snijeg otopi. Počela je tražiti okolo neko mjesto gdje bi mogla noćiti. Našla je nešto što je ličilo na medvjedov brlog. Kad je ušla unutra, medvjed je nasrnuo prema njoj, a ona je od straha automatski uletjela u suštinu stvari, i vidjela je medvjedov duh. Kako se to odvilo, zovnula je medvjeda da dođe, i medvjed je došao, sasvim mirno do nje. Nije ju napao, bio je praktično pitom. Ljubav je stvarno moć, pomisli Petra. Ona moć koju sam imala dolje u gradu je ništa. Sve počiva na temeljima tuđe odanosti. Ali ljubav, i znanje koje pruža, to je baš moć. Ona je uzela kresivo i kamen i u medvjedovom brlogu naložila vatru. Okolo skupila suhih drva za neko vrijeme. Medvjed joj je donosio hranu i ona je jela. Zauzvrat je mazila medvjeda i davala mu svu ljubav koju ima. To veliko krznato stvorenje je zapravo mala beba koja je nježna i brižna. Petra pomisli da su svi to, ali kad odrastu da na to zaborave. Dugo je razmišljala o tome. Zašto to tako mora biti. Moraju napustiti tako jednostavan dječji život i odrasti, zakomplicirati se, pa da opet ako hoće da nađu mir i ispunjenje, moraju se vratiti tom jednostavnom životu. Ali nakon tog puta nisu isti, savršeno je znala to po sebi. Kada se ponovo vraćaju prirodi, vraćaju se svjesni, to je razlika. A ta razlika je ključna. I tako je neko vrijeme Petra živjela sa medvjedom, Nekad bi čak i spavali skupa, jedno uz drugo. Medvjed se isprva bojao vatre, ali se naviknuo na nju i sviđalo mu se biti uz Petru i vatru. Sva stvorenja na ovoj planeti su predivna. A opet postoji toliko puno patnje. Svaka sreća vuče za sobom patnju, a i obratno, patnja često vodi ka sreći. Zašto je to tako, to je pravo pitanje. Dani su polako prolazili i snijeg se povlačio. Još malo pa će Petra morati otići. Nakon nekog vremena to se i desilo, Petra se morala rastati od medvjeda. Medo ju je njušio i lizao, i kad je pošla čak mu se i suza skotrljala niz lice. Ovaj medvjed više nikada neće biti isti, pomisli. A tako je sa svime, sa svime s čime dođemo u kontakt izazivamo promjenu, i to izaziva promjenu u nama. Ništa nikad nije isto. Promjena je jedino što se ne mijenja. Pomisli Petra. Polako je hodala uz planinu. Vrh je udaljen svega par dana hoda. Uskoro će doći ubrati Daru. Hodala je i jednu večer noćila na otvorenom. Nije joj bilo hladno, jer ju je medvjeđe krzno dobro grijalo. Kad se ustala vidjela je vranu kako drži u kljunu Aleksandrov kamen i kako je pobjegla s njim niz planinu. Šta je sad ovo? Šokirano će petra. Moj vlastiti zaštitnik da krade od mene? Bila je sva zbunjena. Kad se sabrala pošla je za vranom, i pratila njeno graktanje. Kad je sišla niz obronak planine, došla je do jedne livade, ponovo ispod razine gdje je snijeg. Joj, sad ću opet izgubiti pola dana u penjanju na planinu, pomisli Petra. Vrana je graktala i bacila kamen ispod jednog drveta. Tada je odletjela. Petra je pronašla drvo i kamen ispod njega. Protrljala je kamen i začudo, kamen joj je kazivao da pođe dublje u šumu. Ona je, iako iznenađena, poslušala kamen. Ušla je u šumu, debela, stoljetna stabla su bila zbijena jedna do drugog. Šuma je bila teško prohodna. Još joj se na putu našao veći potok, pa će se stopiti ako ga pregazi. Otišla je tražiti kakvu granu da ju stavi preko, pa da prijeđe. Pronašla je jedno drvo i donijela ga i stavila preko potoka. Pažljivo je hodala, kad je bila na sred potoka, drvo je puklo i ona je upala. E brate odlično, samo mi je još ovo trebalo, ironično prokomentira. Izišla je van, na drugu stranu, do stomaka mokra. Hajde, večeras ću napraviti vatru pa ću se osušiti. Otišla je još malo u smjeru koji je vidjela i hodala je još nekih petsto metara. Tu je našla prikladno mjesto da prenoći i da se osuši. Naložila je vatru i sjela pored. Razmišljala je o svemu šta je doživjela na ovom putovanju. Ovo putovanje je uistinu bila temeljita promjena za nju. Kad je krenula, mislila je da će samo naći Ljubučastu daru i vratiti se kući, nije ni sanjala šta će sve doživjeti na ovoj planini. Ovo je uistinu sveta planina, pomisli, nije bez veze što ljudi hodočaste na nju. Ali već joj je sve veći problem stvarao strah. U nju se uvukao neki čudan strah, ni samoj joj nije bilo jasno od čega. Osjećala se je kao da nije u kontaktu s nečim u sebi, a bilo ju je strah s tim doći u kontakt. Pa se tako počela bojati ni sama ne zna čega. Kad je zaspala usnula je jedan san. Pleme je sviralo i udaralo bubnjeve ali ovaj put nije bilo zmija. Ona je prvo ležala kraj vatre i onda su je podigli na nosila i odnijeli do lomače na kojoj je bilo sve spremno za nju. Tada je shvatila, ona je mrtva! Stavili su je na lomaču i zapalili, te tada se je probudila. Kad se probudila bila je ukočena, par sati se nije mogla maknuti s mjesta. Spopao ju je užasan strah da će umrijeti. Nije mogla micati ni jednim djelom tijela, i tako je ukočena ležala. Već je vidjela scenarije gdje ju vukovi ili risovi napadaju i jedu. Nakon par sati je popustilo i uspjela se maknuti s mjesta. Ovo je bilo nešto najstravičnije što sam ikad doživjela, pomisli. Nekako, na jedvite jade je smogla snage da nastavi dalje. Strah ju je i dalje pratio kao njena vlastita sjena. Nakon ovog sna je možda vidjela čega ju je strah, strah ju je smrti! Vidjela je da je ljubav dublja od smrti, ali svejedno ju je bilo strah. Nešto u njoj je vidjelo svoj kraj. To je njena ličnost, koja je dosegla svoje granice i vidjela gdje završava. A tamo gdje ona završava, počinje novi život. Ali Petra nije imala snage za taj podvig, nije bila sigurna ni da ga ispravno vidi. Nastavila je hodati u smjeru na koji ju je kamen upućivao i nakon nekog vremena naišla je na kuću u sred šume. Došla je do kuće i uzela kamen. Kad je zaklopila oči vidjela se je kako otvara vrata od kuće. – Hajd, očito ovo moram uraditi, pomisli. Došla je do kuće i pokucala. Niko nije otvarao. Pokucala je opet i opet nije bilo reakcije. – Da kuća nije napuštena? Pomisli. Nije izgledala napušteno, izvana je bila lijepa, obložena zemljanom fasadom, a vrata su bila od drveta. Odlučila je sjesti ispred i čekati, pa će vidjeti hoće li se neko vratiti u kuću. Sjedila je do večeri i postajala je nervoznija. Šta ako niko ne dođe? Šta ako je kamen krivo navodi? Šta ako bude neko opasan? Do sada na putu nije naišla na neke probleme, ali nikad nije kasno za neki belaj. A sad je bila tako blizu vrhu planine i Ljubičastoj dari. Kad je došao sumrak, čula je neko šuškanje u šumi. Ubrzo se ukazala prilika jednog muškarca, žene i dvoje djece. Kad su se približili bilo joj je neugodno što stoji ispred njihove kuće, kao da ih uhodi ili tako nešto. Došli su i muškarac je bio, reklo bi se negdje u srednjim tridesetima. Smeđokos, imao je duboke smeđe oči, i zračio je nekim mirom i osjetila je kako bi mogao poznavati ovu planinu. Žena je bila plavokosa i zelenih očiju. Djeca su bila otprilike pet i sedam – osam godina stara. Dobar dan, reče muškarac kad je došao blizu. – Dobar dan, nelagodno će Petra. – To nas čekaš? – Pa čekam nekoga ko živi ovdje u ovoj kući. – Onda nas čekaš. Nasmija se muškarac. – Ja sam Matija. Reče. Žena pruži ruku: Ja sam Amira. A ovo dvoje mališana, Andrea i Marijan, rekoše. – Ja sam Petra. - A mogu li pitati šta te dovodi ovdje do nas? – Jooj neugodno mi je, jer zvučaću ludo. – Ne brini, ne možeš zvučati toliko ludo da nas iznenadiš, nema kakve ludosti nismo doživjeli ili se naslušali, nasmija se Matija a i Amira s njim. Pa, imam ovaj jedan kamen koji me vodi gdje trebam ići. I taj kamen me doveo do vaše kuće. – Pa dobro, to i nije toliko ludo. Sam sam kao mlađi se vodio raznim kamenjem i sličnim stvarima. – A više se ne vodiš time? – Dođu godine kad se čovjek nauči slušati sam sebe i nisu mu više potrebna pomagala. Ne i svaki čovjek, naravno. Neki ljudi provedu živote u neznanju da i ne znaju da su u neznanju, da misle da znaju više od drugih. No, hajmo unutra, da se možemo opustiti. Mi imamo sobu za putnike koji navraćaju kod nas, koje put dovede, a i ako se odlučimo na još jedno dijete ta soba će nam trebati. Za sada imaš sreću da imamo dvoje. Nasmija se Matija. Ušli su u kuću i u kući je sve bilo neobično čarobno. Imali su drvenu kuću iznutra, sa raznim izrezbarenim motivima, od kojih su neke mandale podsjetile ju na ono što je vidjela u snu i na Drvoruži. Poželjela je Matiji ispričati to šta je sanjala. Kad je odjednom primjetila da se Amira nekako promijenila. Ostala je malo iznenađena. – Nemoj se bojati, reče Amira. Mi imamo znanje, i zato živimo kako živimo. Dok smo bili vani nisam ti htjela pokazivati svoju moć. Jer moć nije za svačije oči. Ali ti isto imaš moć, što se vidi. - Kako vidiš? Upita je Petra. Oni koji imaju moć prepoznaju jedni druge. Ti si mene prepoznala kako sam se promijenila. Jesam, reče Petra. Tako isto ja vidim na tebi da imaš znanje. – Zar nisi rekla moć, reče Petra. – Znanje je moć, reče Amira. Ali ne ona vrsta moći koja te opija i obuzima. Takva moć je lažna, jer na konzumira tebe, tako da ti na kraju postaješ rob svojoj moći sve više i više. Kako imaš više moći, toliko imaš više briga. – Znam, reče Petra, iskusila sam to. – I ja znam da jesi. Reče Amira. – Kako znaš? – Jer si upoznala Duha. Jedino oni koji prođu izazove mogu upoznati Duha. Ili bolje rečeno: Prepoznati Duha. – A kako znaš da sam ga upoznala? Petra će začuđeno. – Znamo jer se to vidi na tebi. Na tvojoj auri. Reče Matija. Zar mi vidite auru? Petra će iznenađeno. Da, vidimo ti auru. Znaš, mi smo prošli istu inicijaciju koju si ti prošla. I naučili smo još puno toga nakon naše inicijacije. To što si ti prošla je tek početak, početak jednog novog života. Ali da bi dobila novi život, moraš se ponovo roditi. – Kako misliš ponovo roditi? Reče Petra. – Tako da ono staro u tebi umre, i da se rodiš ponovo, kao novi čovjek. Čist čovjek, očišćen od iluzija, očišćen od paranoje. Ti si tek pošla na duhovni put, ali moraš znati, taj put nije put za neodlučne. Moraš imati čvrstu namjeru i jaku volju da nastaviš tim putem. Ali u suštini nemaš izbora. To jest imaš, ali ne želiš znati koja ti je druga opcija. – Koja mi je druga opcija? Druga opcija je da se uništiš. – Kako da se uništim? Bezbroj je načina, korištenje droga, alkohola, gubitak volje za životom, mržnja prema sebi i autodestruktivnost, pa čak i samoubojstvo. Ili ubojstvo. Sve ovisi gdje bi te mržnja odvela, kakva je priroda tvoje mržnje. Ali imaš drugu opciju, pravu opciju, a to je da izabereš ljubav. U suštini, imaš izbor između ljubavi i straha. Reče Matija. - A strah koji osjećaš je jak, reče Amira. No, dosta o teškim temama, hajmo jesti. Večerali su i još su malo pričali. – A od čega živite ovdje na ovolikoj visini uz planinu? Mi volimo biti pri vrhu, reče Matija. Planina je najljepša na ovoj visini, a i ova šuma nam daje finu zaštitu od raznih nevremena. Ovoliko duboko u šumi nema jakog vjetra, a i mećave su blaže. Ali najbitniji je razlog šuma. Srodili smo se s njom. Ona nam daje šta nam treba, mi njoj vraćamo šta njoj treba. Uzajamno se volimo. No, hajmo spavati. Kamen te nije doveo do nas bez razloga, tako da ćemo sutra možda otkriti koji je to razlog. Vidjećemo sve. Ako ti nije problem, možeš poći sa mnom u povrtnjak ili možeš sa Amirom i djecom u branje šumskih plodova. – Odlučiću to sutra, reče Petra. Još su malo sjedili i pričali o koječemu i onda su pošli spavati. Sutra ujutro rano ustajemo. Reče Amira. Fino se naspavaj. Hoću, Laku vam noć, Petra će. – Laku noć, odgovoriše joj. Petra se osjećala malo bolje. Napokon neko ko je razumije, ko može znati šta prolazi. Vidjela je ljubav i zna da je sve ljubav, ali ne može se izboriti sa tolikim strahom koji ju obuzima. Već se sad bojala kako će sutra raditi, mislila je da od paranoje neće moći izići iz kuće. Primijetila je kako joj um sam stvara sve veće i veće strahove. I vidjela je da ju je strah smrti. Izabrati strah ili ljubav. A kako izabrati ljubav pored ovolikog straha. I da, sjetila se, nije ispričala Matiji i Amiri za snove. Al dobro, ima vremena za to. Sutra ujutro su ustali. Matija je napravio čaj i stavio ga na stol. Ovako počinje dobar dan. Reče. Bila je rana zora i sunce još nije bilo izašlo. Upalili su svijeće da se vidi u kući. Djeca su trčkarala okolo i igrala se. Petra, Matija i Amira su sjeli za stol. – Znaš, drago nam je da si došla, reče joj Amira. Nemamo često posjetitelje, a i kad dođu, budu tragači na putu, kao ti. Mi smo ovdje kao stanica za upute onima koji se izgube na putu. Ili koji traže pravi put. A pravi put je unutra, u tebi. Ako slijediš svoje srce i ako ne dopustiš vlastitom strahu da te prevari, na pravom si putu. - Nego, mogli bi mi krenuti. Reče Matija. I, Petra, jesi odlučila gdje ćeš? - Idem brati plodove. Reče. – Svi to odaberu, nasmija se Matija. Valjda jer misle da je kopanje po vrtu dosadno. Ali ne znaju da propuštaju povezanost sa zemljom koju ostvariš tada. Gledati kako nešto raste i kako ga zemlja hrani, neprocjenjivo. Reče Matija. – Ali nema veze, kako god želiš, i šuma ima svoje čari. Petra je pošla sa Amirom i Amira joj je govorila koje plodove može jesti a koje ne može. Neki su čak i otrovni, te mogu biti i smrtonosni. Petra je izašla iz stanja u kojem može osjetiti biljke. Rekla je to Amiri, Amira joj je rekla da je to jer još nije doživjela ponovno rođenje. Kad se ponovo rodi, moći će ulaziti i izlaziti iz tog stanja po svojoj želji. Ali ovako, dok je pod strahom, mora prvo raščistiti taj problem, pa onda može dalje. – Ali kako ću se prestati bojati, ima li ikakav način? Petra će. – Ima, taj da se suočiš sa svojim strahom. Petra je tada Amiri ispričala snove koje je imala. Amira je bila zainteresirana za prvi san. Taj san ti je bio inicijacija, to jest najava inicijacije. Muškarac u snu je tvoje muško ti. – Moje muško ja? – Svi mi imamo u sebi i muškarca i ženu, reče Amira. Kada povežemo to dvoje postajemo cjeloviti. Mandale koje si vidjela su bile najava te cjelovitosti. A drugi san, mislim da i sama znaš šta znači. – Moj strah od smrti? Upita Petra. – Ne nego tvoju smrt. Petra se naježila. – Kako moju smrt. – Pa smrt koju moraš proći. Sve što je izgrađeno se mora srušiti. I jednom kad se sruši, izroniće nova ti, ti koja si bila cijelo vrijeme tu, ali se nisi vidjela od svega što si izgradila. – Za sad mi to djeluje kao nemoguća misija. – Petra reče. – Pa pogledaj sve šta si do sad prošla. Zar nije i to sve djelovalo nemoguće? – Jest, ali nekako, nije ovako... Sad je drukčije. Strah je ozbiljniji nego do sada. – Ali zar nije svaki put na svoj način bilo drugačije? – Pa jest, neću reći da nije. Tako je i sada. Samo slijedi svoje srce i izaći ćeš na pravi put. – A kako je vama, ovdje u šumi, zar vam ne nedostaje civilizacija. – Nije, ne nedostaje nam, imamo ovdje sve što nam treba. A i volimo ovu planinu, također, volimo biti od pomoći ljudima koji nas traže, kao što si nas ti tražila. Ja nisam znala da sam vas tražila, reče Petra. – Ali si nas našla, nasmija se Amira. Nisi mi rekla, koliko godina imaš? Sad brzo ću osamnaest, reče Petra. Mlada si, jako mlada za sve ove izazove koji su pred tobom. – Koji su preda mnom? Zar ih nisam više prošla? – Prošla si puno toga, ali čeka te još puno toga, reče Amira. Došli su do jednog dijela šume gdje je raslo jedno prekrasno drvo. Bilo je razgranato i žilavo, vidjela se snaga njegovog debelog korijenja koje ga hrani. Ovdje ćemo malo zastati, reče Amira. Da se zahvalimo prirodi na svemu što nam daje. Sjeli su pod krošnju drveta. – Ti počni, reče joj Amira. – Ja, pa ne znam kako se to radi. – Vrlo je jednostavno, reci sve na čemu si zahvalna. – Zahvalna sam, zahvalna sam ocu što me voli, zahvalna sam što sam upoznala puno predivnih ljudi na planini, zahvalna sam što sam naučila vidjeti suštinu stvari, vidjeti stvari iznutra, zahvalna sam što imam zaštitnicu vranu i što sam upoznala Aleksandra, i što imam kamen koji mi je poklonio. Zahvalna sam što sam upoznala Duha. Zahvalna sam što sam imala šta jesti i piti, što sam rijetko kad bila gladna i žedna na svom putu, što sam nalazila krov nad glavom kad bi mi trebao. I zahvalna sam što sam ovako blizu ispunjenja svog zadatka. Tada Amira poče, hvala ti planino što smo te otkrili i što nam daješ sve što treba da živimo na tebi, hvala ti na dvoje naše prekrasne djece, hvala ti na svim darovima koje otkrivamo svaki novi dan, hvala ti na našim posjetiteljima, hvala ti na Petri što je došla da nam obogati svakodnevicu i pomogne nam ispunjavati našu zadaću, a to je davati ljubav i pomoć svima kojima treba, hvala ti što nam daješ slobodu da odemo ako želimo, hvala ti što smo otkrili neiscrpan izvor ljubavi u nama što nikad nećemo ponovo biti nesretni, hvala na svemu što smo otkrili i što otkrivamo svakodnevno, obnovljenu magiju ljubavi i postojanja. Amira tada zastade. Proveli su tako neko vrijeme šuteći. Petra se osjećala ispunjeno, zahvalno, mirno. Kao da je osjetila malo svoje unutarnje praznine, prostora koji je slobodan i kao da je malo prodisala. Primjetila je da nije razmišljala o strahu kad je osjećala zahvalnost. A gdje ste mi vas dvoje? Amira zovnu djecu da dođu k njoj. I izgrli ih oboje. I Petru su ponijele emocije pa ih je izgrlila i zaplakala. Nego nisam te pitala, imaš li momka koji te čeka da se vratiš sa ovog putovanja? – Upita ju Amira. – Pa imala sam momka ali ne znam da li on još uvijek misli na mene. Prošlo je dosta od kad smo se vidjeli. I on živi na selu na planini, a ja živim u podnožju. - Sve se prepreke mogu prijeći ako ima ljubavi između vas dvoje. Što mora da bude to će biti, sviđalo se to nama ili ne. Reče Amira. – Pa dobro, ima malo i našeg izbora. – Pa ima, Amira će ponovo, ali ovisi sve kako kad. U nekim stvarima nemamo izbor, ali nekad, kad se osvijestimo, imamo izbora. Mada i tada sudbina donese neke stvari koje moraju doći. Takva je priroda svijeta. Na nama je više zadatak da se ispravno postavimo na stvari koje nam se događaju. – A kako da se postavimo? Petra će. – Da svoje probleme posmatramo kao izazov. Da u onome što nam se čini kao kriza, prepoznamo priliku. I konačno, da prihvatimo patnju koja je neminovna. Jer patnja dolazi sa čišćenjem. Guljenje naše stare ličnosti je bolno, ali neminovno. Smrt koju moramo proći je bolna, možda nešto najbolnije što se može iskusiti. Zato tako malo ljudi to uspije, čak i onih koji se uspiju probudititi, kao što si se ti probudila. – Hoću li ja uspjeti? Plaho će Petra. – Nemoj me pitati stvari za koje znaš da ti ne mogu dat odgovor. Niko ti na to ne može dati odgovor. Jedino ti sama sebi. Petra je u tom momentu odlučila da će uspjeti, ali samo kako je to odlučila poče ju obuzimati strah. Onda je popustila, neka, sačekaće još, vidjeće još šta će. Bolno se odupirala procesu koji se počeo odvijati u njoj. – Znaš, Amira, ja imam zadatak za ispuniti. Znam da imaš neki zadatak, jasno, zato si pošla na planinu. Ali ne znam koji. Moram ubrati Ljubičastu daru, ali dok je u cvatu. Ahaaaa, zato si ti došla do nas. – Zašto sam došla? Pa Ljubičasta dara još ne cvijeta. Trebaš sačekati još mjesec dana i onda ćeš ju moći ubrati. Nisam znala... Vidiš, vrana me je odvela sa puta prema vrhu jer možda ne bih znala naći Daru u pravo vrijeme. – Ne postoje slučajnosti u ovom svijetu, kao što si i sama vidjela. Sve se dešava točno kako treba. Mislim da smo nabrali dosta za danas, možemo poći u kuću. Petra je pošla i bila je sretna. Bilo joj je fino sa Amirom i Matijom i njihovom djecom. Kad su došli Matija je već kuvao ručak. Pa gdje ste vi do sad, već sam mislio da ću morati sam jesti ovo. – Ah, malo smo se zadržali. Amira će. – Ali bilo nam je lijepo. Reče Petra. - E pa to mi je drago čuti. Reče Matija. Daj pet , ispruži ruku i Petra mu nabaci peticu. Tako treba, još malo i ti ćeš nam rasturiti još ovo malo sranja što ti je ostalo da probaviš. – Ah, ne znam baš, ali vidjećemo. Za sad mi je jako fino s vama, hvala vam na svemu. – Hvala tebi što si unijela svježinu u naš dom, reče Matija. A hajmo sada jesti fino. Andrea, Marijane, gotov je ručak. Svi su skupa sjeli i jeli. Petra se osjećala toplo, obiteljski, zaštićeno. Ko bi rekao da ova planina nosi ovakva blaga i čudesa. Bila je zahvalna na svemu. Ali počela se previše osjećati dobro sa Amirom i Matijom, nije se željela odvojiti od njih, a znala je da će morati. Sutra je išla s Matijom u vrt, da vidi kako će joj biti. Ispočetka se živcirala i bila nestrpljiva, ali kad je uhvatila ritam, počela se osjećati fino. Radnja je bila jednostavno, kopala je travu oko nasada biljaka, i ta jednostavnost joj je baš godila. S Matijom je pričala ponešto, ali su većinom šutjeli, i ta šutnja je bila ugodna. Kada su završili, oboje su bili oznojeni i iscrpljeni. Popili su vode, što su ponijeli, i sjeli da odmore. – Vidiš, ovo je užitak. Jednostavnost. Takav život treba biti. Takav je bio kad smo bili djeca, i tako treba ponovo biti kad odrastemo i ponovo se rodimo. Jedino novo rođenje nam vraća jednostavnost. Ali nemoj to ponovno rođenje uzimati sebi kao zadatak. To će samo od sebe doći, kad bude trebalo. Ali ipak, prihvatiti to, je čin tvoje volje. Sjedili su još malo, jeli nešto suhog mesa što su ponijeli, pa su se vratili raditi. Cijeli dan su radili i vratili su se kući umorni. Petra se odavno nije ovako umorila. Kad je napokon legla, odahnula je. Večera joj je prijala kao malo koja do tad, i kad je konačno legla da odmori, zaspala je odmah. Sutra su ustali i ujutro pili čaj. Kako si nam jutros, naša nova stanarko, upita je Amira. – Odlično, reče Petra. Mogla bih s vama ovako još dugo. – Ali nemaš to vrijeme, reče joj Matija. Još par tjedana smo skupa i onda se rastajemo. Zato ćemo se potrudit da nam ovih par tjedana bude fino. Petra je provodila dane kod Matije i Amire i uživala je u njihovoj toplini i druženju s njima. Andrea i Marijan su unosili živost u obitelj i ona se, kad bi se igrala s njima pomalo osjećala kao da je ponovo dijete. Ponovo je na svijet gledala dječjim očima, ali ovoga puta, očima koja su doživjela ljubav, i stekla mudrost. Još samo da pobijedi strah i biće nova osoba. Razmišljala je kako bi to mogla uraditi. Kako će umrijeti i ponovo se roditi? Djelovalo joj je nemoguće, kao zadatak samo za najjače karaktere. Ona je imala karaktera, ali da li ima snage da potpuno napusti svoj karakter, ne zna. Jer ono što treba učiniti je pristati na vlastitu smrt. Ipak, kako je vrijeme odmicalo, malo po malo je primjećivala na sebi neke promjene. Strah joj je i dalje bio jako prisutan, iako je uspijevala da ga drži pod kontrolom. Nešto je postojalo u njoj, primijetila je da kad dođe u kontakt s nečim unutar sebe da ju tada počinje obuzimati strah. Valjda se to nešto u njoj boji smrti, ili bi za nju bila smrt kad bi dopustila sebi da potpuno osjeti to nešto u sebi s čim nije mogla doći u kontakt. Bilo kako bilo, bojala se je. A počela se i osjećati posebnom. Njena taština je ponovo proradila, al ovaj puta se hranila njenim duhovnim iskustvima. Mislila je kako je posebna, kako je iznad drugih ljudi, ljudi koji nemaju njeno poslanje i koji nisu iskusili ljubav. Ona je otkrila tajnu elemenata. Ubrzo je došlo vrijeme za rastanak sa Matijom i Amirom. Rekli su joj da je vrijeme da krene ako hoće da ubere Daru. Pred rastanak je zadnji put s Amirom išla u šumu brati bilje i bobice. Srce joj je bilo puno emocija, kad u došli, ručali su gulaš koji je Matija napravio i došlo je vrijeme da ide. – Ja, poče govoriti Petra, ja ne znam kako da vam zahvalim na svemu. – Ti nama da zahvališ? Reče Amira. Mi smo ti koji trebamo zahvaliti tebi, što si unijela tako finu energiju u naše živote. Znaš, ta energija će ostati. Veze koje stvorimo traju vječno, a posebno su jake veze koje su pune ljubavi. Takva je naša veza, uvijek ćemo si biti bliski, bez obzira koliko daleko bili. – Jednom ću se popeti ponovo na planinu, samo da vas posjetim, reče Petra. Nekom ljepšom prigodom. – Svaka prigoda je lijepa, pa i ova, reče Matija. – Hvala vam na svemu. Zagrli ih Petra sve četvero. – Hvala tebi, oni odgovoriše. Petri i Matiji i Amiri su se nalile suze u oči. Petra se okrenu i pođe u smjeru obronka planine sa kojeg je došla. Par puta je graknula vrana dok je išla i Petra je znala da je na pravom putu. Njen zaštitnik je uz nju. Hodala je brzo i ovaj put je naišla na dio potoka koji je uži, gdje može preskočiti a da se ne stopi u njemu. Hvala ti vrano, pomisli u sebi, i preskoči taj dio. Pitala se je što je vrana prvi put nije odvela do tog dijela. Možda se morala smočiti. Hodala je kroz šumu do sumraka. I onda si je naložila vatru i legla uz nju. Nije dugo prošlo i zaspala je. Probudila se ujutro i bilo je hladno. Vatra se ugasila, a ona je morala dalje. Hodala je šumom dok konačno nije izbila na livadu s koje je pucao pogled na vrh planine. Pošla je prema gore. Ljubičasta daro, blizu sam ti, pomisli. Počela se penjati i bilo je teže nego što je mislila. Češće se morala vraćati natrag jer put kojim je krenula nije bio dobar. Trljala je kamen ali samo joj je malo pomagao. Aleksandar je rekao da će joj kamen pomoći kad je u škripcu, sada valjda nije još zaglavila. Ipak, polako se probijala naprijed. Još malo i bit će blizu prostrane livade što se pruža ispod vrha. Snijega je bilo jedino na samome vrhu. Petra je bila umorna i noć je padala, morala je ipak odspavati još jednu noć, prije nego stigne do livade. Bila je preplavljena emocijama, strahom, uzbuđenjem, zahvalnošću, sve joj se miješalo odjednom. Toliko toga je otkrila na ovoj planini, ali ipak, još nije savladala najvažniju lekciju, da umre i da se opet rodi. Ali toliko toga je vidjela, čak je upoznala Duha planine. U Gorskom visu za duha su čuli samo u pričama, niko ga nikad nije vidio, pa se nisu puno ni zanimali za njega. Dok pola planine vjeruje da su Duh i Morok dva različita bića. Ljudi uistinu ne znaju, malo ko zna kakva je zapravo priroda stvari. Razmišljala je još malo i zaspala. Probudio ju je jutarnji vjetar i hladnoća. Dobro će biti ako se ne razboli još pred kraj puta. Ustala se, spremila stvari, i nastavila hodati. Onda je napokon izbila na nju. Livada ispod vrha planine. Nije mogla vjerovati. Uspjela je, uspjela je, srce joj je udaralo punom parom. Ali neka još, neka još, nije još vrijeme za slavlje. Petra je hodala livadom vodeći se svojom intuicijom. Gledala je i gledala, i nigdje nije vidjela Daru. Nešto iznutra joj je govorilo kako treba se početi penjati prema vrhu. To je i uradila, i nakon kojih sat, dva penjanja uz gole stijene ugledala ju je. Ljubičasta dara, točno kako je opisana! Bilo ih je dosta na ovom kamenitom dijelu planine. Petra nije mogla vjerovati. – Pa to je to, to je to! Došla sam, stvarno sam došla! Budući da je ova biljka tako dragocjena, a raste samo uz kameniti dio planine ispod vrha, pažljivo ju je brala. Sa svake biljke bi otkinula po par grančica sa cvjetom, ostavljajući pokoju grančicu da baci sjeme. Nabrala ih je jedan rukohvat i stavila u torbu posebno napravljenu da nosi Daru. Pogledala je u vrh planine. Bio je veličanstven. Pogled prema dolje je bio nevjerovatan, cijela planina se gubila u magli. Petra je sjela i plakala. Napokon, pomislila je, napokon. Tri godine ju traži. Samo se počela prisjećati cijelog puta, pastira, Ante, Aleksandra, Ahmeda, života u začaranom selu, pa Raifa. I sada, nedavno, Matije i Amire. Svu ju je obuzela ljubav prema svemu šta je doživjela i svima je bila zahvalna. A sada je vrijeme da se rastane od vrha planine. Ali ipak, još će se malo zadržati na njoj. Da dođe ovako blizu vrha a ne popne se, nije joj se sviđalo. Odlučila je krenuti prema vrhu, da put bude kompletan. Penjala se uz stijenje, i probijala kroz snijeg. Ljubičastu daru je strogo čuvala, da joj se ne bi izgubila. Nakon par sati hoda, došla je pred sami vrh. Još samo stotinjak metara. Bila je sva uzbuđena. Koji uzbudljiv dan, pomisli. Hodala je lagano uzbrdo i došla do vrha. Jupiii, na vrhu je planine! Gledala je dolje i gledala slojeve oblaka kako zamagljuju vid prema dnu. Vjetar je šibao kao lud, i bilo joj je hladno. Ali uspjela je, našla je Daru i popela se na vrh planine. Sjećati će se ovoga cijeli život. Stajala je još malo i došlo je vrijeme da se rastane od vrha. Do viđenja, reče vrhu i mahnu mu. Pošla je nazad.

### SILAZAK

Put nazad neće biti lagan, bila je svjesna toga. Već je bila umorna, a zalihe hrane i vode su joj bile male. Morat će ponovo u lov ili u traženje bilja. Sišla je još malo i razmišljala. Kako će oni u selu ikad približno shvatiti šta je ona sve doživjela na ovoj planini. No još gore od toga, opet ju je počeo obuzimati strah. Počeo je bivati sve intenzivniji. Do sada se borila s planinom, sada će morati sa samom sobom. Mada i borba sa planinom je bila borba sa sobom, ali ipak, to je jedna drugačija borba. Počela je bivati konstantno nervozna, i nije znala šta joj je. No jedno je znala, čuvala je Daru kao oči u glavi. O njoj ovisi život njenog oca a i sudbina sela. Dok je još malo sišla, otišla je u lov. Nije ništa našla. A bila je gladna. Hodajući okolnim šumama pojela je nešto bilja, ali nije bilo baš zasitno. Trebalo joj je neko meso, ali naći će ga već. Vratila se na puteljak kroz šumu i nastavila se spuštati. Noću je spavala uz vatru kad bi našla drva, bez nje kad ne bi, dobro bi se umotala u medvjeđu kožu i ne bi bilo previše hladno. Spuštala se brzim tempom, i već je došla do skretnice prema Raifovoj kući. Mada je znala da Raif ne postoji, barem ne kao zasebno biće, pošla je prema njegovoj kući. Na svoje iznenađenje našla je dva momka kako sjede ispred kuće. Dobar dan, reče im. – Dobar dan i tebi, uzvratiše. Jel mogu znati koga čekate. – Ovdje živi jedan starac s kojim živimo već neko vrijeme. Slabo je pa mu pomažemo. Aha, ništa onda, ja sam promašila put, moram se vratiti natrag. Jedva je suzbijala poriv da se nasmije. Duh je i dalje tu, i oni ga još ne poznaju u pravom izdanju, nego vjeruju njegovoj pojavi. Uistinu, ovaj Duh zna kako da se zabavlja, pomisli Petra. Opet se počela osjećati posebnom, kako je ona upoznala Duha, a ko zna koliko ih ga nikad neće prepoznat. Taština joj je bila velika slabost, a ona je nije bila svjesna, iako je doživjela sve šta je doživjela. Sišla je do jednog konačišta, i svratila u njega da se okrijepi i da prenoći. U konačištu je bila jedna mlađa ekipa i zovnuli su Petru da im se pridruži. Petra se rado priključila. Kako ste, reče Petra kad je sjela, hvala vam što ste me pozvali. Hvala tebi što si došla, djeluješ nam kao da imaš puno uzbuđenja na ovoj planini, reče joj jedan od njih, reklo bi se najstariji. – Ja sam Petra, pruži ruku. Ja sam Dino, onaj najstariji reče, ostali se isto upoznaše s Petrom. – I šta tebe dovede ovamo, Petra? Petri je bilo neugodno priznati da je ovamo došla da izliječi oca, nekako joj je to djelovalo previše ozbiljno, a ona je htjela da ih zadivi. – Došla sam upoznati Duha planine, reče. - I da li si ga upoznala? Upita Nedim – Jesam. - Jesi! Jao! Sve nam reci, sve. Petra nije znala kako da ispriča sve, pogotovo nije znala kako bi im ispričala za ljubav koju je osjetila. Počela je prepričavati o Duhu ali sve je zvučalo nekako šeprtljavo. Rekla je kako je prvo viđala duha po planini a da nije znala da je to on. I onda jednom ga je vidjela zapravo kakav je. – I? Kakav je, šta ti je rekao? Pa... Ja sam ga vidjela, ostajala je bez riječi kako da opiše, pa ajmo reć da je bio od vatre. - Vatre? Znači vatreni element? Reče Dino. – Ma ne, nije on nijedan element, nego sam ga tako vidjela, kao plavu vatru sa divljim licem. Kao neka iskonska divljina, energija. – Jao pa to je predobro, moraš nam reć kako to da i mi uradimo. Reče Nedim. Dino joj se primaknu, i reče: Znaš, mi imamo nešto što kažu da olakšava vidjeti duha. Otvori vrećicu i pokaza joj, to su bili cvjetovi Drvoruže. - Ah, znam, probala sam to. - Probala si to! Reče Stipan, Koja si ti kraljica. – Kako ti je bilo? - Pa... to je teško opisati. – Jesi vidjela išta ludo, neke vizije ono, bilo šta. – Pa vidjela sam dosta stvari ali... Petri je bilo previše osobno da im ispriča šta je vidjela, uostalom, pokvarilo bi joj laž da je došla zbog Duha. – Ali ne znam kako bi vam ih prepričala. Morate probati sami ako hoćete da vidite to. A šta vas dovodi u ovu planinu? Mi smo se došli prosvijetliti. – Prosvijetliti? – Da, osloboditi se okova uma i uživati u slobodi. Petra samo pomisli: Vi ne znate šta tražite. Onda se sjeti kako je njoj jednom Damir rekao kad je rekla da želi otkriti tajnu elemenata. 'Pazi šta želiš, možda će ti se i ostvariti'. - Pa prosvjetljenje je sigurno zabavno, ali koliko ja znam, da bi se doseglo treba proživjeti dosta patnje. – Mah, što bi trebalo preživjeti neku patnju, svi nešto pričaju o tome, kao da žele da se pate, a ne da se prosvijetle. Ja mislim da uz pravu pomoć od Duha planine i uz pomoć biljaka poput Drvoruže, se može prosvijetliti bez neke muke. Reče Dino. – Možda može i tako, ja samo govorim šta sam čula, Petra će. Hoćeš s nama probati Drvoružu? Da vidimo kako će ti ovaj put biti? – Ne znam, ja se ne bi trebala dugo zadržavati ovdje, moram brzo poći. Ma ne sekiraj se, skuvaćemo je mi u šumi pored, naložićemo vatru, uzeti vodu odavde u džezvi i skuvaćemo je. Hajde, može, reče Petra. Kad je razmislila i bilo joj je do toga da vidi šta će sada vidjeti, nadala se da će ju popustiti strah ako uzme Drvoružu. Izašli su vani, našli drva i zapalili vatru. - Jao, jedva čekam, reče Dino. Ubrzo je Drvoruža bila spremna za konzumaciju. Oni su popili, svako po gutljaj čaja. Petra se, na početak Drvoružinog djelovanja počela grčiti od straha. Kad je skroz uronula u vizije bilo joj je užasno, vidjela je scene ubijanja, mučenja, smrti. Vidjela je sebe kako je probijena. Ali onda je u jednom momentu vidjela dijete kako se rađa, gusjenicu kako se pretvara u leptira. Ipak, sve je to bilo popraćeno sa užasnim osjećanjem straha koje nije prestajalo. Molila je Elemente, da joj pomognu, sjetila se tada Duha, da je rekao da joj može pomoći nekad kad ga baš zatreba. Ovo je bio taj momenat. Zovnula je duha i nakon par zvanja, odjednom ugleda plavu vatru pred očima. Duhove oči su je gledale. Duh progovori: Sviđa ti se kako su zadivljeni tobom, godi ti, pa hoćeš da vidiš kako će ti biti s njima na Drvoruži? Kao da je to dječja igra? Ja ti ne mogu pomoći, sada će ti biti lakše, ali neće prestati. Ovo moraš probaviti sama. Duh je nestao i ona je ostala sa vizijama mrtvog oca i sela u propasti. Tek ujutro ju je popustilo. Ostali su bili ok, svi osim Stipana. Stipan reče: ovo je pakao. Ovo je bio pakao, ja, ja sam bio u paklu. Vidio sam to, vidio sam pakao. Petra je bila zabezeknuta. Mislila je da joj sada kad je postigla sve šta je postigla ne može ništa bit. Ovo što je doživjela joj je razbilo taštinu u krhotine. Osjećala se tako slaba i nezaštićena. Vizije su prestale, ali strah nije. Bila je izbezumljena, a nije znala ko da joj pomogne. Uzela je stvari i takva pošla niz planinu. Nije ništa komentirala sa ostalima, Dino i Nedim su imali dobro putovanje i bili su u ekstazi od iskustva koje su imali. Ona je samo otišla, bez riječi i pozdrava. Strah joj je bio prejak, već je prelazio svaku normalnu mjeru. Ipak, mrvicu olakšanja je osjećala kad bi hodala prirodom i tražila nešto za jesti i slično. Mrvicu po mrvicu, ipak se malo vratila iz užasnog iskustva koji je imala, ali samo malo, tek da može funkcionirati. Strah ju je i dalje paralizirao. Slike koje je vidjela na putovanju s Drvoružom su joj se vraćale u snu, a nekad i po danu bi samo upala u stanje intenzivnog viđenja tih scena. Ovo mi je totalno razvalilo um, pomisli. Spuštala se niz planinu, kad je naletjela na jednu ženu. Zdravo, reče joj Petra. - Zdravo, kćeri, je li sve u redu? Upita žena. Jako si mi blijeda. – Petre je bilo strah žene, počela se bojati svih ljudi. – Jest, jest, ok je. - Ne bi se reklo, imaš neku muku. Hajde sa mnom do mene, možda ti mogu pomoći. Jel imate smještaj da noćim kod vas, Petra upita. Imam, možeš noćiti naravno. - Sad će brzo noć, zato pitam, ne bih inače vas zamarala, Petra se izvinjavala. – Ma nemaš problema, ja volim kad mogu podijeliti dom s nekim. Od kad mi je muž umro, pretežito sam sama. Dođi, idemo do mene. Ja sam Anka, reče. – Ja sam Petra. I tako su pošle kod Anke. Petra je putem pričala o svom putu i o tome kako je ubrala Ljubičastu daru. Anka je bila oduševljena tim postignućem. – Ali od čega si se tako razboljela? Upita je. Ne moraš mi reći. Drvoruža? Petra je s nelagodom priznala. – Znala sam čim sam te vidjela. Ta biljka je i blagoslov i prokletstvo. Kad ju se uzme sa pravom namjerom ona može donijeti puno dobrobiti. Ali kad bi da se igraš njom, ona će se poigrati tobom. Reče Anka. - Ali i ostali su se igrali s njom pa je samo jednom loše bilo. Ostalima je bilo vrh. – To je zato što su ostali ko djeca, još nisu sazreli da shvate Drvoružu a i život na pravi način, njima je samo do toga da im bude ludo. Drvoruža ti može pružit takvo iskustvo, ali ono je beskorisno, jer iz njega nisi ništa naučio. – Loše je onima koji su na putu učenja, a igraju se s njom. – Aha, shvaćam, reče Petra. - Hodali su puteljkom i Anka ju je pazila da je ne udari koja grana u prolazu i slično. Hodali su nekih kilometar dva, i Petra je bila sva prestravljena. Pomalo se čak i tresla. – Putem su razgovarali. – Vidim na tebi da si prošla svašta, reče joj Anka. – Jesam, puno toga, Petri je drhtao glas. U jednom momentu su joj se ponovo pojavile vizije. - Zastanimo malo, reče Anki. Sjela je i gledala slike ispred sebe. Osakaćena ljudska tijela, bolesne starce i starice, pokolji i ratovi... Jedva je preživljavala ove vizije. – Tvoju dušu je opsjela Drvoruža, reče joj Anka. Ako se to pravilno ne liječi, može ti uništiti život. Ali ako ispravno postupiš izaći ćeš iz njenih ralja. Moraš znati da Drvoruža nije zla, ili nešto tako. Nije ni dobra. Ona ni ne traži gdje će se nastaniti, to ju vi koje vas opsjeda privlačite u svoj život, jer se ne možete odljepiti od nje. Da ti je recimo, na putovanju na koje te je Drvoruža povela bilo dobro, ti bi htjela još, i na taj način bi pozivala Drvoružu u svoj život. Ovako te za nju veže strah. No to je bolja opcija nego prva, jer kad te je strah znaš da se moraš riješiti njenog utjecaja. Ona dvojica koji su imali dobro iskustvo će se možda vezati za Ružu i time izgubiti svijest o svojoj moći. Jer ono što trebaš proći u principu moraš proći sama. Hodali su još malo i došli do Ankine kuće. Bila je smještena usred šume, okružena sa još nekoliko kuća, bilo je to malo seoce. Ankina kuća je bila treća s lijeve strane. – Ušli su unutra, stol je bio smješten na sredinu kuće i ognjište je bilo u kutu. Imala je jednu sobu pored kuhinje, ali to je bila njena soba. Petri je iznijela debeli jorgan i premotala ga. – Nadam se da ti neće bit problem spavati na podu, neće ti bit tvrdo na ovom jorganu. – Ma ne smeta, ok je, ovo je super gdje sam sve spavala zadnjih godina. – Sve ćeš mi to ispričati, ali sada odmaraj. Ja ću ti u međuvremenu skuvati neke čajeve. Petra se odmarala, kod Anke se osjećala mrvicu sigurnije nego vani, ali paranoja ju nije popuštala. Došla je večer i Anka ju je zovnula da sjedne za stol. Petra nije mogla spavati od strave koju je osjećala. – Popij ova dva čaja, reče joj. Prvo ovaj, doda joj jednu šolju, pa pola sata nakon njega ovaj drugi. – Mogu li znati čemu služe ovi čajevi. Prvi je da ti smanji vizije u koje upadaš, a drugi za spavanje. Treba ti odmora, treba ti sna, reče joj Anka. Petra je popila prvi čaj i nije primijetila da se išta drukčije osjeća. Popila je drugi čaj nakon pola sata i ubrzo ju je uljuljao. Legla je spavati. Sutra se ustala, bila je već noć. Spavala je više od 24 sata. – Napokon si ustala, spavalice. Reče joj Anka. Petra se ustala i sjela za stol. Bila je sva smušena. Nešto je mrmljala o svom putu, kad joj Anka reče, da ne priča ništa dok se ne počne osjećati bolje. Da se ne zamara previše. Tada se Petra sjetila, Ljubičasta dara, gdje je?! U momentu ju je prošla užasna panika. – Izvinite, jesu ovdje moje stvari? Upita Anku uzrujano. Jesu, u mojoj su sobi na stoliću kraj kreveta, uzmi što ti treba. Petra je našla torbu i Daru u njoj. Uf, pao joj je kamen sa srca. – Nešto važno nosiš? Upita ju Anka. Prevažno. Vidjela sam ti vranino pero, slučajno, nisam ti prpala po stvarima. Jel ti to vrana životinja zaštitnik. – Jest. - Super, meni je medvjed, reče Anka. Hah, ti se možeš dobro boriti a ja mogu letjeti, nasmija se Petra. – Najveći stadij koji se može doseći je kada nam više ne treba životinja zaštitnik, kad toliko sazrijemo. Ali rijetki dožive tu sreću. Za to treba puno truda i rada na sebi. Tada se u miru oprostimo s našim zaštitnikom, jer smo naučili sve lekcije koje su nas oni učili. Ja ne znam čemu mene vrana uči, znam samo da mi se javi kad se nađem u situaciji iz koje naizgled nema izlaza. Trebaš naučiti vjerovati sebi, i osjećati prirodu. Tada ćeš znati gdje trebaš ići i neće ti biti potrebne upute. Al dobro, za sad je to samo ideal. Ako ti put bude takav, i ako budeš ustrajna, doćeš dotle. Mene medvjed uči snazi, uči me samostalnosti. Ja sam kao mlađa ugađala svima. Međutim, medvjed me je naučio da budem samostalna i jaka. Zadnjih par puta kad smo se vidjeli bili smo više kao prijatelji. Mislim da ćemo se uskoro rastati. On će tražiti novu učenicu, a ja ću polako u šumu, po svoju sudbinu. Kakvu sudbinu reče Petra. Oduvijek sam znala da je moja sudbina zadnje dane ili mjesece provesti u prirodi. To je moj oproštaj s ovom planinom, i zahvala njoj. Ali neću to još raditi, ima još posla za obaviti i ljudi kojima treba pomoći. Širit ću svoju ljubav u civilizaciji još neko vrijeme. Ali osjećam da mi se sprema kraj. A ne želim ga dočekati u gužvi. Želim biti sama sa svim ovim prekrasnim i okrutnim silama oko nas. Želim u prašumu, kamo i pripadam. Ja sam dijete divljine, i vraćam se nazad svom djetinjstvu. - Kako misliš da si ti dijete divljine? Kad mi je bilo oko pet godina moji roditelji su me ostavili u divljini. Nisu me mogli prehranjivati, bili su jako siromašni, pa su me odlučili ostaviti u šumi nadomak jednog sela, da me neko sretne pa da me odgaja, ako može. Tada sam vidjela medvjeda. Nisam se bojala, vidjela sam da nije agresivan. On je počeo šetati i odveo me do sela. U selu se našla jedna obitelj koja se sažalila nad mnom, i, iako nisu imali mnogo, primili su me i odgajali. Ali ja sam bila u šumi danima. To iskustvo mi se urezalo u pamćenje, i cijeli život znam da ću se vratiti prirodi, jednom. To je moja priča, a koja je tvoja? – Paaaa, otac mi se razbolio i ja sam otišla po Ljubičastu daru na vrh planine, da ga izliječim. Putem mi se dešavalo sve i svašta, ali to je razlog zbog kojeg sam pošla na put. I sada se vraćam nazad, nakon uspješno obavljenog posla. Ali strah me da se neću možda izgubiti u svijetu Drvoruže, pa neću ispuniti zadatak. – Neka te još par dana sa mnom, da čaj krene djelovati. Samo, moraš znati da će ti čaj dati samo privremeni odmor. Sve to što si vidjela ćeš morati sama probaviti. Znaš, Drvoruža ti pokazuje samo ono što je u tebi. Vidi šta te užase koje si doživjela može uzrokovati. – Šta pobogu ja mogu imat u sebi a da je takvo? Vidi, znaš, svi mi imamo svoju sjenu. Ono što smo mi, ali nam se ne sviđa, pa odlučimo da to zaboravimo. I time učinimo fatalnu pogrešku, jer umjesto da se nosimo s tim, dolazimo u opasnost da nas to što nosimo u sebi preuzme kad se najmanje nadamo. – Ja imam nešto u sebi s čim me je strah doći u kontakt, reče Petra. – Kad tad ćeš morati doći u kontakt, ali nema žurbe. Za sad se ti oporavi malo, da možeš nastaviti put. Petra je stala kod Anke malo, i nakon par dana osjetila se da bi mogla krenuti. I dalje je bila iscrpljena, ali vizije su prošle i spavala je normalno. Ali Anka joj je rekla da je to samo privremeno, da će morati probaviti te vizije. Bilo kako bilo, ona mora dalje. Pozdravila se s Ankom, zahvalila joj se na svemu i krenula ponovo niz planinu. Nosila je hrane i vode što je uzela kod Anke. Bilo je dovoljno za par dana, ali moraće štedjeti. Sišla je putem do jednog sela koje je bilo malo iznad pola planine. Svratila je u selo i došla do konačišta. Uzela si je sobu i platila je hranu i piće. U konačištu je većina bila starijih ljudi iz sela, koji su u pivnici u konačištu sjedili i pili pivo i čajeve. Nije joj se provodilo vrijeme pivnici. Popela se da svoje sobe koja je bila na katu, i legla da se odmori. Svašta joj je prolazilo kroz glavu. Od kud te strašne vizije, ta ona nije nikad bila loša. Onda se sjeti svih svojih grešaka putem planine. Sjeti se svoje taštine zbog koje je tako olako uzela Drvoružu ponovo. Sad je vidjela, sad joj je bilo jasno. Ona je tek maleni kamenčić u ovom ogromnom moru pijeska. I mada su razbacani tako divlje i bez nekog reda, opet su savršeno pripojeni jedan u drugi i čine jedan ogromni kamenjar. Iskustva koja je imala ju ne čine ništa boljom od drugih ljudi koje je doživjela. Jer ko je ona, da li uopće poznaje ljude od kojih misli da je bolja?. I ko zna ko je na kojem putu, možda oni jednog dana saznaju tajne duboke kao njene, ako ne i dublje. I kakve joj koristi od saznavanja tih tajni, kad ne može funkcionirati normalno od straha? Opet joj je bilo loše, i strah se polako ponovo budio. Anka je bila u pravu. Morat će se naučiti nositi s tim. Kad je izašla iz sobe, otišla je u šetnju selom. Odavno nije bila u nekom naseljenom mjestu, ako ne računa ono seoce kod Anke. Selo je bilo fino, bilo je divljine u njemu i kuće su bile nasumično razbacane. Oko nečega što je ličilo kao centar sela je bio hram posvećen elementima, i nekoliko kuća malo gušće raspoređenih. Odlučila je doći tu, da vidi hram. Došla je do njega i provjerila jesu li otvorena vrata. Ušla je unutra. Unutra je bio jedan svećenik, stariji čovjek, reklo bi se oko 60 godina. – Zdravo, zdravo, uđi unutra djevojko. Reče svećenik. Šta te dovodi u ovaj naš hram, vidim nisi iz našeg sela, ne prepoznajem te? Starac je stajao tik pored poda na kojem su bila uklesana pet elemenata. Vraćam se s planine reče Petra. Imala sam jedan zadatak na vrhu planine, pa se sada vraćam. – To mora da je bio ozbiljan zadatak, dočim si išla do vrha planine. Starac će iznenađeno. Jest, išla sam ocu po lijek, on je smrtno bolestan. – Uh, moramo u to ime moliti elemente da mu daju snagu. Petra je promatrala starca. Razmišljala je šta on zapravo zna o elementima. – A možete li mi objasniti šta su točno elementi u suštini, reče Petra. To me oduvijek zanima. - U suštini? Pa oni su sile koje upravljaju našim svijetom, i trebamo ih redovno moliti da nam budu naklonjene, reče Starac. – Da, ali šta su oni u suštini? – Nisam siguran da shvaćam šta me pitaš reče starac. U suštini? U suštini su to što jesu, elementi. Kao što je i mislila, svećenik nije spoznao ljubav, kao osnovu svega. Elementi su samo njene različite manifestacije. Ali starac to nije znao. Kao po običaju, učio je ono šta mu kažu i nije se puno pitao o svijetu oko sebe. I ljudi dolaze redovno da se mole elementima i prinose žrtve, a niko ne razumije šta radi. Uistinu tužna situacija. Ali shvaćala je što je ljudima draže tako. Ljudima je draže da se ne pitaju puno, jer pitanja vode u patnju. Ali također vode i u fantastične emocije. I jednom bi trebale okončati patnju. Kada umre i ponovo se rodi, pomisli. Petra je digla glavu. Na stropu su bili prozori sa slikama. Slika vatre, slika vode, slika zemlje, slika vjetra, što znači zraka, i jedna prozirna slika, što znači da je to slika etera. - A znate li šta je Eter? Upita Petra. - Eter? Eter je jedan od elemenata. Moramo mu se moliti da nam bude naklonjen, jer je on najvažniji, on upravlja životom i smrću. To je možda bila i istina, pomsli Petra, ali starac to govori samo jer su ga tako naučili. – Idem sada, hvala vam na razgovoru reče Petra. – Hvala vama, reče starac, ne znam šta je al nekako zračite, kao da znate mnogo. Kao da imate mnogo mudrosti a tako ste mladi. Dovoljno sam mudra da znam da sam samo jedna od mnogih, ali opet posebna i unikatna, kao i svi drugi. Svi smo mi mala i ranjiva bića na ovome svijetu. - Ah, nas svećenike uče da ne smijemo biti ranjivi, da je ranjivost slabost, da moramo biti potpuno odlučni i čvrsti da bi udobrovoljili elemente. – Tome vas uče. Ja ne bi mogla biti dugo kod vas, reče Petra. Ja mislim da nas bez ranjivosti nema. Svako ima neku slabost, i to je dobro. Kroz te slabosti uči i napreduje. Ako ikad dosegnem točku da više nemam slabosti, mislim da ću umrijeti. – Eh, to nije onako kako nas uče u knjigama, reče starac. Mi se učimo da budemo jaki. - Šta je jače, tvrdo drvo ili meka mladica drveta? Upita ga Petra. Pa jače je tvrdo drvo, tvrđe je. Vidiš, tu griješiš. Tvrdo drvo pod pritiskom puca, dok meko drvo, iako je nježno i slabo, se pod pritiskom savija i ostaje živo. - Zaista, fino rečeno, reče starac. Imaš mudrosti, a tako si mlada. – Nije me život mazio, nasmija se Petra. Eh, da, idem. Put me zove. Bilo mi je fino popričati s vama, reče starcu. Zbogom. – Zbogom, svu sreću ti želim na putovanju, reče starac. Petra se okrenu i ode. Bilo joj je žao starca. Čitav život je proveo u ponavljanju onoga šta je naučio. Ali ipak, on pomaže mnogima da nađu utjehu. Možda je ta utjeha i lažna, ali njima opet djeluje. Oni žive jednostavno, kao stariji ljudi, puno se ne pitaju, rade kako su naučili i uživaju u miru koji ide uz tu jednostavnost. Ipak, bez nemira nema duhovnog napretka, a bez duhovnog napretka nema one istinske čari života. No, svako živi kako želi i svako bira kako bira. Svaki izbor nas vodi donekle, i nikad nema nazad. Misleći o tome Petra napusti selo i pođe dalje niz planinu. Šetala je i šume okolo su postale bujnije. Vidjelo se da su bliže podnožju planine. U par navrata je išla u lov ali nije imala sreće. Na jednom mjestu je ugledala zeca, i prišuljala se taman dovoljno da bude nadohvat strijele. Opucala ju je i bio je to pogodak. Kad je došla do zeca morala ga je ugušiti, da mu skrati muke. Okrutan je ovo svijet, pomisli. Bilo joj je žao zeca, dok je gledala njegove oči kako se gase. Ipak, to je zakon prirode, i tu ne možemo ništa. I moje oči će se jednom ugasiti, pomisli. Tada je prođe jeza. Smrt. Opet joj se probudi strah. Mah, otjeraće ga spremanjem večere od zeca, pomisli. Našla je zgodno mjesto i ispekla zeca. Jela je halapljivo, već dugo nije okusila meso, a trebalo joj je za snagu. Kad se vrati u Gorski vis, biće druga osoba. Nikada nije mogla ubiti životinju dok je bila mlađa, uvijek bi joj bilo žao. Pa čak i sada joj je bilo žao iako je znala da je to neophodno za njeno preživljavanje. Valjda je nepopravljivo meka i nježna duša. Ipak, dobila je i jednu robusniju stranu na cijelom ovom putu. Znala je kad treba da bude ozbiljna i da bude asertivna. U par navrata su joj se vratile vizije ali u blažem obliku. I dalje nije vidjela kakve veze one imaju s njom, a djelom nije ni željela znati. Jednom prilikom dok se zagledala u potok, samo joj prođe kroz glavu, kako veliko dobro privlači veliko zlo. Ona je dobra osoba, i zbog toga privlači veliki mrak. Zato mora da se izbori s njim i nadjača ga. To su njene borbe, to je to što je vidjela. To su njeni strahovi, njeni bolesni porivi, to je uzrokovalo te vizije. Moguće da je bila u otporu prema ljubavi. Nije prihvaćala ljubav u obliku u kojem joj je došla i zato je prešla na stranu zla i vidjela same devijacije i bolesti do kojih dovodi zlo. Na zlo je mislila kao na svjestan otpor ljubavi. Jer ona je uzela Drvoružu iz taštine, iako je znala da to nije pametno. Odbila je put ljubavi taj dan, nije marila za svoje srce, šta ono želi. Ali naučiće lekciju iz ovog iskustva, i ono se neće više ponoviti. Ko će znat šta čuči u njoj, možda ubilačke, možda samoubilačke sklonosti. Dočim je vidjela toliko nasilje, nešto od toga mora biti. Uistinu, što je čovijek veći, to je veća i njegova sjena, pomisli. Moja je dosta velika. Ali dobro, nije to ništa što se ne bi moglo ispraviti, pomisli. Prihvatiće svoju sjenu, na neki način. Kada ju prihvati, tada će moći i baratati njome, a ovako je ona njen rob. Mada i ona će se promijeniti u tom spajanju sa svojom sjenom, sjena je ravnopravna njenom svjesnom djelu ličnosti. To spajanje ju mijenja čitavu, u nešto potpuno novo. Primijetila je da su joj cipele već počele pucati. Mada su tvrde i jake, ipak ne mogu izdržati ovoliki put. Morat će negdje kupiti nove, a kako izgleda, neće naći nekoga ko se razumije u to prije idućeg grada. Hajde, do tada će valjda izdržati, pomisli. Često bi se uhvatila gdje sanjari o povratku u Gorski vis. Koliko je samo željela da se vrati. Ali sada, sada joj se čak i nije vraćalo. Ova planina je puna uzbuđenja. Mada, strah koji je osjećala joj je kvario ugođaj planine. Dolazila je noć i ona je morala negdje naći smještaj za spavanje. Kako naseljenih mjesta nije bilo blizu, zavukla se u šumu i omotala medvjeđom dekom. Pojela je još malo pečene zečetine i zaspala je. Sutra kad je ustala prvo je morala naći neki potok. Trljala je kamen i on ju je odveo dublje u šumu. Napila se i napunila čuturu i bila spremna da krene dalje. Silazila je niz planinu, malo po malo, bivala je sve bliže svojoj konačnoj destinaciji. Jela je bilje što je nalazila i još malo zečetine što je ostalo. Ugledala je putokaz: Hrastovgrad dvadeset kilometara prema lijevo. Jao, Hrastovgrad. Od tamo je protjerana. Ipak, neophodna joj je nova obuća, mora otići do Hrastovgrada da nabavi nove cipele. Nevoljko i preplašeno, skrenula je u smjeru Hrastovgrada. Razmišljala je o tome kako je bila omađijana u tom gradu, i kako je bila spremna napraviti katastrofu ne bi li dobila moć koja ju je opijala. Ako nešto nisu bili lijepi dani, onda to nisu. Iz paranoje je zatvarala ljude jer su pričali protiv nje, dala je jednima da budu špijuni i odaju svoje susjede. Kasnije se sve raspalo kad je izgubila moć, moć koju nikad nije imala, jer je ta moć imala nju. Ona je bila ništa više nego njen alat. Bila je to moć koja konzumira, za razliku od moći koju je dobila kad je spoznala tajnu elemenata i svijeta, ova moć se daje i neiscrpna je. I ona trijezni, dok ona moć koju je ona imala nad ovim gradom, opija. Pošla je stazom i polako se približavala Hrastovgradu. Naišla je na selo gdje su živjeli u grupi. Selo je bilo napušteno, magija se digla sa sela. Nije znala šta bi da misli o tome. U jednu ruku ljudima je bilo lakše u selu, bez boli, bez osjećanja, uljuljkani u svoje uspavano stanje. Ali to nije realnost, i moralo je prestati kad tad. Ušla je selo i došla do kuće u kojoj su bili živjeli. Iznenadila se kad je našla Ružicu kako živi u kući. Bila je zapuštena, zaprepaštena. Kad je vidjela Petru, brzinski je zatvorila i zaključala vrata. – Ružice, Ružice! Zvala ju je Petra. Nije otvarala vrata. Petra je sjela ispred kuće i nakon nekih sat vremena Ružica je provirila kroz vrata. - Jesi li to... Stvarno ti? Upita Petru. Ja sam, ko će drugi biti, reče Petra. Ne znam, stvari nisu kako izgledaju da jesu. Ahmed, Ahmed, on je nestao je pred mojim očima. - Ahmed je u stvari bio Morok reče joj Petra. – Pa šta je s našim vizijama, upita Petra. Vizije koje smo imali su uvjetovane našim očekivanjima. Našim vjerovanjem šta ćemo vidjeti. Mada, one su imale moći. Dok smo imali moć, reče Petra. – Svi su otišli, ja, ja ne znam gdje bi, ne mogu više vjerovati ničemu kako sam vidjela da Ahmed nestaje ispred mene. – Pa od čega živiš ovdje, pobogu? Petra ju pogleda. Bila je veoma omršala. Živim od bobica i hrane koju pronađem po selu i nešto malo okolo. Ne znam što bih više da živim, osjećam se kao da ću izgubiti razum, reče Ružica. Da li mi ti, da li mi ti možeš ikako pomoći? Vidim na tebi da si se promijenila i da si preživjela ovu fazu u kojoj sam ja zapela. Idemo do grada, ali prvo da te okupamo i sredimo. Otišli su do potoka i Ružica se okupala, Petra joj je dala svoj sapun da se okupa s njim, i da opere kosu. Nisam se odavno okupala, reče Ružica. – Sada kad si fino okupana, nešto ćemo pojesti. Ali ne ovdje, idemo u grad, reče joj Petra. – U grad?! Reče Ružica. Pa jesi normalna? Nakon svega što smo napravili tamo? - Nikad nije kasno da se iskupimo, reče Petra. A i doćemo u grad kao normalne posjetiteljice, nećemo biti upadljive. – Ja imam jedan veo reče Ružica. Možemo si prikriti lice da nas ne prepoznaju. To bi tebi valjalo, ja ionako nisam bila neki faktor, reče Ružica. Petra prihvati ponudu i uze veo s kojim je ogrnula lice. Tada su pošli prema gradu. Ružica je bila izbezumljena, na rubu, ali i Petru je počeo obuzimati strah. Šta ako je prepoznaju, ako je napadnu zbog svega šta je uradila? Valjda će sve proći kako treba, samo treba obaviti kupnju cipela, a s Ružicom će vidjeti šta će dalje. Ružica se malo opustila. Zahvalila se Petri što ju je pronašla, i rekla je da se nada da će smoći snage da živi normalan život. Pitala je Petru gdje je bila cijelo ovo vrijeme. Petra joj tada ispriča za Duha kako joj se je ukazivao u raznim oblicima i da ga je konačno vidjela u njegovom pravom obliku. Ispričala joj je kako je učila cijelim putem da bi na kraju uspjela vidjeti suštinu stvari. Ispričala joj je i za vukove, kako su došli k njoj i mazili se, kad ih je zovnula iz ljubavi prema njima. Ružici je sve to bilo nevjerovatno. – Svaka ti čast, malo ko bi to uspio. – Mah, ja sam samo uradila šta moram, reče Petra. I ti možeš doživjeti sve šta sam ja doživjela, pitanje je samo da li želiš, i još veće pitanje, da li moraš. Ako moraš pronaći lijek kao što sam ga ja moraala pronaći, nije ti dat izbor nego da učiš. Jedino možeš odbiti učiti i tada će cijeli tvoj zadatak propasti. – U pravu si, reče Ružica, možda bi i ja mogla doživjeti tako nešto. Ali meni je to isuviše strašno, sve skupa. Ja bi radije živjela neki normalan, običan život. Sada kada nemam više moći, shvaćam kako mi je moć samo donijela loše. – A gdje je ostatak ekipe, upita Petra. – Kako je nestala magija nad selom svi su se razbježali, nisam ih vidjela od tada. - Zašto ti nisi pošla nigdje cijelo ovo vrijeme. Pa ostala sam šokirana kako je Ahmed nestao ispred mene. Nisam bila sigurna da li sam luda, ili je ovaj svijet zaista toliko poremećen. I jedno i drugo mi je bilo užasno. Pa sam ostala u selu, jer nisam znala kako da nastavim sa životom. Ostala sam izbezumljena. – To vidim i sama, reče Petra. Idemo do grada, možda te osvježi, jer koliko već nisi bila nigdje nego u onom napuštenom selu. Naišle su do kuće starca kod kojeg su noćile, ali kuća je bila pusta. Nije bilo nikoga u njoj. Petra je osjetila da je starac umro. – Kako vrijeme leti, pomisli. Do jučer kao da ga se sjećam kako nas je primio. I opet, smrt. Petri se već grčio želudac na pomisao o smrti. Starac je vjerovatno umro, reče Petra. Da li da noćimo u njegovoj kući? – Ne znam, reče Ružica, to mi je malo morbidno. – Al s druge strane ne znam, smrt je normalan proces, a ovdje i nemamo bolje mjesto za noćiti nego u ovoj kući. Petra je otvorila vrata i kuća je bila prazna. Maknut je stol sa sredine kuće, i vidjela je ostatke razne hrane, putničkih stvari i slično. Očito su mnogi koristili ovu kuću za prenoćište od kad je starac umro. Pa dobro, mogu i njih dvije. Legle su da spavaju u kutu kuće koji je djelovao najčišći. – I mi smo lude, reče Ružica. Šta ako nas duh starca posjeti večeras. – Mah, sumnjam da starca trenutno zanima da čuva svoju kuću od posjetilaca. A i vidiš i sama da je već dosta ljudi noćilo ovdje. Ružica je jedno vrijeme šutjela onda odjednom poče plakati. Majko mila, majko mila, o Božanstva, šta sam sebi dozvolila? Da budem omađijana i opijena željom za moći, pa da sada uopće ne mogu normalno funkcionirati. O Elementi, kako ću ja ikad izać iz ovog stanja? Ružica je plakala, a Petra ju je zagrlila. Nisu ništa govorile, Petra ju je pustila da se isplače. – Hvala ti, poslje joj reče Ružica. – Kako si sad? Upita Petra. – Bolje sam, osjećam se spremnije za neki novi početak. Al znaš šta je problem? – Šta, Petra će. – Ja se s nostalgijom sjećam onih vremena s Ahmedom. Meni se je sviđalo imati svu onu moć. I sad mi se sviđa. – To nije čudo, o moći je lako biti ovisan. Ali na tebi je da uvidiš da je to bila iluzija. Niko ti tu ne može pomoći, dok ti ne shvatiš da ono što je bilo s nama nije bilo zdravo, niko ti neće moći pomoći. – Pa uviđam, uviđam da nije bilo zdravo, da nas je moć opila i da smo zaboravili na sve ostalo... – Da smo prestali voljeti, reče Petra. – Da... Voljeti. Ja nikad i nisam nešto voljela, reče Ružica. – Zato se s nostalgijom sjećaš moći. Reče joj Petra. Kad vidiš ljubav, nećeš više željeti moć. Ja sama sam uvidjela, na bolne načine, kako moć može uništiti sve. Kako taština uništava sve što dotakne. Taština je moj najveći neprijatelj. Ali opet ona me naučila kako istinski voljeti. Sve u nama ima svoje razloge zbog kojih postoji. Kako se mijenjamo, neke stvari umiru, a dolaze neke nove, koje ih mijenjaju. Tako isto tvoja nostalgija za moći može umrijeti, i možeš otkriti novu sebe. – A kako, Ružica će. – To te treba naučiti život, ja sam tu nemoćna, reče Petra. No Ružica je već vidjela kroz mali kutak kako ljubav izgleda, kroz odnos s Petrom. A i željela je upoznati ljubav, što je bitan faktor. Spremna je okrenuti novu stranicu u životu. – Hvala ti što si došla do mene, reče joj Ružica. – Ma nema na čemu, Petra će. – A znaš, i dalje me je malo strah da si obmana. – Hajde, ako sam obmana, bar sam korisna obmana, za razliku od Ahmeda. Mada, znaš, i Ahmed je bio korisna obmana. Pokazao ti je gdje sigurno nećeš naći sreću. – Ne znam, trenutno sam previše šokirana da ga gledam kao da je korisna obmana. – Sve što se dešava je korisno, i dobro i zlo nisu tako odvojeni kako mi obično mislimo. Čovjek treba iskusiti obadvoje, i onda će naći svoj put. Zlo je tu da nas testira, ako ne padnemo na testu, imamo otvorena vrata raja. – Da li ti vjeruješ u to što kažu? Upita Ružica. Da kada umremo svako ide k elementu s kojim je najsrodniji, i da, ovisno je li dobar ili loš, ovisi kako će ga elemenat tretirati. Recimo vatra, može ga ugrijati a može i opeći. – Ne znam, možda tu ima istine, ali ja to ne znam. O tome mogu samo špekulirati. Znam da sam vidjela ljubav i da je ljubav u temelju svega. U konačnici je sve jedno. I elementi i mi kao bića sastavljena od elemenata, i čitav ovaj svijet, nebo, zvijezde, naša zemlja. Sve je to proizvod ljubavi. Zato mi nema smisla špekulirati šta će biti kada umremo. Vidjećemo sami kad dođe vrijeme za to. Ono što ja znam, je to da nas sigurno očekuje ljubav. Jer ljubav je dublja od smrti. A sad, kako ćemo se mi nositi s ljubavlju je druga stvar. Znaš, mene je isto poljuljalo to iskustvo koje sam imala. Počinjem dobivati intenzivne strahove nakon što sam to doživjela. Nisam sigurna da sam spremna da se nosim sa svime što sam doživjela. Ali ne želim tebe zamarati s time, ionako imaš dovoljno briga na pameti. Hajmo mi spavati, sutra nas čeka dug put. – Hajmo, reče Ružica. Laku noć. Odspavale su i ujutro se probudile. Spremile su se i nastavile put. Još pola dana hoda i doće do grada. Hodale su i pričale, i Ružica je malo nadošla. Bilo joj je uzbudljivo šta je sve Petra proživjela i iskreno joj se divila. I bila je zahvalna što ju je izvukla iz onog ludila u kojem je bila. Hodale su i uživale u prirodi oko njih. Ptice su crkutale, vrijeme je još bilo fino, iako je bio pred kraj ljeta. Putem su sreli putnike iz grada koji idu prema vrhu planine. – Petra im je rekla da ona silazi sa vrha. Upita ih zašto idu na vrh. Jedan od njih reče: Odabran sam da budem poglavar u svom selu, koje je duboko ispod planine. Ipak, i kod nas je došao glas o ovoj svetoj planini. Idem na vrh da steknem mudrost da vodim selo kako treba. Ovo su moji prijatelji, koji me prate na putovanju. – Ako želiš mudrost, došao si na pravu planinu. Reče mu Petra. Samo pazi, jer mudrost često dođe u obliku u kojem ju ne očekuješ. Još su malo pričali i razišli se. Nakon još nekog vremena u hodu, Petra i Ružica su izbile na obronak planine iznad Hrastovgrada. – Kako je prelijepo, uzdahnu Ružica. – Da, jako je lijepo. Grad se vidio fino sa ovog mjesta, i vidio se veliki hrast u centru. – Da se tebe pitalo, onoga hrasta ne bi bilo tamo. Nasmija se Ružica. – Šuti, i ne spominji mi. Kip koji je dala da se sagradi u njeno ime je bio srušen. Tako je i pošteno, tako i treba biti. Petra je uživala u pogledu. Kolika bi samo bila šteta da su otpilili hrast. Hvala Elementima pa je ipak nisu poslušali. Sad kad je bila nadomak grada, tek ju je počela uzimati nervoza. Šta ako je prepoznaju, šta ako ju neko napadne ili nešto slično. Ipak je urod jedne cijele godine propao zbog njenog krivog proročanstva. Sva se je vrpoljila od nervoze. – Je li sve ok? Upita je Ružica. – Ma jest, jest, samo se malo um poigrava sa mnom. – Hej, prirodno je da te je strah. Ja na tvom mjestu ne bih ni kročila u ovaj grad ponovo. Hrabra si što ćeš to uopće uraditi. – Znaš, moram, cipele mi neće još dugo izdržati, a možda ima i viša mudrost u svemu ovome, ipak ovom gradu dugujem ispriku. A i zahvalnost, jer prihvatili su me bili kao svog vođu. – Dobro, hajmo dolje. Reče Ružica. – Hajmo. Sišle su do grada i Petra se ogrnula velom. Tražila je obućara i našla ga u jednoj ulici. Ušla je unutra i pitala ga za cipele. On joj je rekao da ih može napraviti ali da ima puno posla, i da će morati malo pričekati. Koliko dugo. Reče da nije siguran, ali vjerovatno par tjedana. Dobro, reče Petra, dotle će se paziti gdje ide i kako provodi vrijeme, da ju ne prepoznaju. Ipak, imala je jednu želju. Željela je vidjeti Janu. Ali ima vremena za to. Za sada je ušla u konačište i platila smještaj za deset dana. Nakon toga će vidjeti hoće li produžiti ili će možda obućar ranije završiti s poslom. U konačištu su jeli i spavali. Slobodno vrijeme su provodili u šetnji, mada je Petri to bilo jako nelagodno, ali htjela je pomoći Ružici da malo dođe k sebi. A ko ovdje kome pomaže, pitala se, nasmrt preplašena. Već neko vrijeme nije imala vizije, valjda kako je shvatila njihovo značenje su se prestale pojavljivati. Koja je samo budala bila kad je uzela Drvoružu, bez ikakva posebnog razloga. I kada je htjela ispasti važna pred onom ekipom. Šetale su se i jedan dan Petra reče Ružici da pođe s njom u posjetu Jani. Išle su gradom i došle su do Janine kuće. Petra se sjećala kad je bila tu sa Ahmedom. To su bila druga, gora vremena. Mada su i ova bila teška, pomisli. Strah ju je prožimao kompletnu. Pokucala je Jani na vrata i Jana je otvorila. Čim je otvorila vrata odmah ju je prepoznala. – E pa ovo je neko, koga nisam očekivala da ću ikad ponovo vidjeti. Šta te dovodi ovaj put u naš grad? Jana će. Pa... došla sam obaviti neki posao, ali imam potrebu da se izvinim. Naškodila sam ovom gradu, imam nekako potrebu da im se odužim. – Nemaš se kome oduživati, reče Jana. Građani su sami pristali da ih vodiš, i dobili su šta su tražili. Tvoj dolazak nam je svima bio velika lekcija. Bilo smo kao nevini prije tvog dolaska. Ti si nam pokazala šta moć može učiniti kad je u krivim rukama. Ali vidim da si se promijenila. Vidim da si osjetila ljubav i to mi je drago. Ako hoćeš uđi unutra da popijemo čaj. Ušle su. Janina kuća je bila fina, bila je čitava oslikana i kao da je cijela kuća bila umjetničko djelo. – Bila si u pravu u svemu što si mi rekla, reče Petra Jani. Jana je rekla kako je samo iznijela ono što je bilo očito. – Znaš, i ja sam bila mlada i pravila greške. Svi smo to radili. Tvoja moć nad ovim gradom je bila velika. Ali zato je bio i bolan pad sa trona. Ali i tada sam na tebi vidjela potencijal da doživiš ljubav. Samo nisam bila sigurna kojim ćeš putom poći. A kako si nam ti, upita Ružicu. Šutljiva si. – Nemam šta da kažem, draže mi je slušati vas dvije kako pričate. Jeste vi ovo sve oslikali? – Slobodno možeš na ti sa mnom. Reče joj Jana. Da, ja sam to oslikala. – Imaš velik talenat, ovo je sve prelijepo. Ružica je gledala kako se boje lagano prelijevaju jedna u drugu, ikone, elemente kako su naslikani, u svemu tome je bilo nešto divlje al opet prijatno i pristupačno. – Živiš sama? Upita ju Ružica. Da, živim sama, i uživam u svom vremenu. Ovo je prekrasan svijet, i to me dovoljno ispunjava. Nikad nisam bila obiteljski tip, previše sam nestalna za to. Sjedile su još i pričale i Petri je bilo ugodno. Osjećala se kao da joj je djelom oprošteno sve što je uradila u ovom gradu. A i Jana ih je toplo primila i bilo joj je stvarno drago što ih vidi. – Nego, kako ti podnosiš samoću na ovom putu po planini? Upita Jana Petru. Pa nije toliko teško, znam da ću se jednom vratiti s nje. A i upoznala sam super ljude putem, nisam stalno sama. Jesi upoznala ikog, ono... posebnog? Nasmija se Jana. Petra se malo postidjela: Pa jesam, reče, ali nismo se dugo vidjeli pa ne znam šta je s njim. – Biti će šta mora biti, reče joj Jana. I ja sam imala par značajnih muškaraca u svom životu, ali smo se nekako razišli. Tako je htjelo biti, i to je ok. Još uvijek sam otvorena za nove prilike, ako dođu. Samo znam, ja svoj stil života ne mijenjam ni radi koga. Ako trefi neko ko me prihvati ovakvu kakva jesam, onda može bit nešto. Nasmija se Jana. Još su malo pričali i Petra je odlučila da je vrijeme da pođu. Kada su odlazili od Jane srdačno su se pozdravili s njom i otišli. Otišle su jesti u konačište, i sjeli su za stol. Jele su tako neko vrijeme, kad jedan čovjek iz konačišta se počeo zagledati u njih. Nakon kojih deset minuta poče govoriti: Hej ti, ti pod velom? Petra se okrenu: Da, šta je? – Izgledaš mi poznato, hajde skini taj veo da te vidim. – Ovo je moj veo i ne planiram ga skidati, reče mu. – Ma nemoj, ustade čovjek, to je tvoj veo, misliš da sam ja slijep. Halo, dođite svi, poče već vikati. Ovo je prokletnica zbog koje su nam urodi propali prije godinu dana. Ovo je Petra, prepoznao sam je. Petra je cijela protrnula. Nije znala šta da radi. Nije mogla pobjeći, tada će znati ko je ona. Sva izgubljena, ustala se i skinula veo. Reče: Da, ja sam, Petra sam. Ja sam kriva za propast vašeg uroda. Došla sam ovdje da vam se odužim, i ako postoji išta što mogu učiniti samo mi recite. - Nemaš ti šta učiniti, ti ima da letiš iz ovog grada točno kako si i došla u njega! Viknu čovjek. Kad odjednom drugi čovjek, reklo bi se u ranim tridesetima ustade. – Ona ne ide nikamo. Da, kriva je jer je rekla krivu prognozu vremena. A da li je to uradila namjerno? Nije. Da li je htjela da svi usjevi propadnu? Nije. Sve što je uradila je bila greška. Nesretni slučaj. A kome se ne dese greške? Niste bili u njezinoj koži i ne znate kako joj je bilo. Evo, rekla je da je došla da se izvini za sve što je uradila krivo, i da će uraditi bilo šta da se oduži za sve što se dogodilo. Zar to nije dovoljno? Hoćemo li suditi ovu djevojku pred nama sada za ono što je nekad bila? Čovjek je i dalje inzistirao da Petra treba da napusti selo, ali ostali se nisu složili s njim. Ostao je sam, i na kraju je sjeo i gunđao sebi u facu. Ovaj drugi čovjek, što ih je obranio dođe do Petre. Hoće li vam smetati ako sjednem do vas? Smetati, pa jeste li vi normalni? Petra će. Sjesti do nas je najmanje što vam dugujemo. – Molim te, nemoj me persirati. Možemo na ti. Reče čovjek. – Ja sam Adrijan. – Ja sam Petra. - Ja sam Ružica, rekoše. Nije pošteno ljude tretirati samo na osnovu grešaka koje su uradili. Reče Adrijan. Šta vas dovodi ponovo u naš grad? – Ja moram kupiti cipele, vraćam se sa dugog puta. Inače sam iz podnožja planine, iz Gorskog visa. – Dalek put za nekoga iz Gorskog visa. Reče Adrijan. Kojim dobrom si došla? – Nisam sigurna da je dobrom, ali nikad ne znaš šta je dobro a šta nije. To tek vrijeme zna. Došla sam tražiti lijek za bolest koju mi je dobio otac. Išla sam na vrh planine brati Ljubičastu daru. To je morao biti pravi poduhvat. Reče Adrijan. Tako rijetka biljka što raste na tako nepristupačnom terenu. Jesi uspjela u svom zadatku? – Jesam, sad se vraćam kući. Imam malo manje od dvije godine da se vratim. Al kako sam pošla, mislim da ću doći za pola godine. Reče. – Nemoj žuriti, reče Adrijan. Nikad ne znaš kako te put može okrenuti. Danas si mogla biti istjerana iz grada. A ti, Ružice, koja je tvoja priča. – Pa ja... Ja i nemam neku priču. – Svako ima priču, ko nema, samo znači da još nije ispričana. Hoćete li kod mene, da vam pokažem svoju kuću i imanje. Pa, nemamo drugih planova, reče Petra. Ružici se isto svidjela ideja. Pošli su s Adrijanom prema njegovoj kući. Hodali su sve do ruba grada, do rijeke, gdje je bio drveni most. Prešli su most i došli pred kuću s druge strane. Bila je to kuća sa travnatim krovom, i malim drvenim prozorčićima i vratima. Dobro mi došli, reče im Adrijan. Kada su ušli u kuću, sve je bilo minimalistički, mali stol sa stolicama okolo, dvije sobe, wc i vrata koja su vodila s druge strane. Ovo je moj magični prolaz reče Adrijan i otvori vrata. Njih dvije su prošle i vidjele veliku livadu s druge strane Adrijanove kuće. Vidjele su i štalu. Ovo je moje imanje, reče Adrijan. U štali je držao krave i konje. Konji, koja rijetkost. Pomisli Petra. – Da li ih jašete. Da, jašem ih. Ako želite možete i vi probati. Ja se bavim stokom i prodajem mlijeko i meso od stoke. Od toga živim. Ali sam sam i mnogo je posla. Možda bi mi dobro došla pomoć. Ružica je bila očarana svime što je vidjela kod Adrijana. Kad je zajahala konja, bila je kao začarana. E ovo je magija, reče. Ubrzo su svi troje bili na konjima i jahali ih livadom. Ako neko od vas želi ostati i raditi sa mnom, vrata su mu otvorena. Reče im dok su jahali livadom. Došli su do kraja livade i početka šume. Tamo je velika šuma. Zna biiti vukova, ali imam pse koji čuvaju stado. Rijetko kada se desi da vukovi napadnu, imaju dovoljno divljih životinja za jesti. Nijedna životinja se ne voli petljati s čovjekom osim ako baš ne mora, reče Adrijan. Vratili su se u kuću mu. Sve je bilo puno zanimljivih detalja, Petra je uočila mandale slične onima u njenom snu. Adrijan je očito i sam imao znanja. Ali nije načinjao nikakve teme u kojima bi pokazao šta sve zna. Možda nije smatrao da je potrebno. Kasnije reče Petri. Znaš, dok si god na planini, pripadaš njoj. Zato nemoj žuriti sa planovima, jer ko se god previše umisli u ono što planira, planina mu voli pokazati zube. Prosto da vidi svoje mjesto u cijelom ovom svijetu. Mi pripadamo svijetu isto kao što svijet pripada nama. To je uzajaman odnos. A mi kao jedinke smo puno manji od ovog golemog čuda oko nas. Nema tu mjesta za uzdizanje sebe kao nekog posebnog. Ili mjesta za pretjeranu sigurnost u svoje planove. Planina kroji zakon, a na nama je da iz njeg izvučemo najbolje što možemo. Mi smo rođeni u ovoj zakonitosti, nismo je sami stvorili. Zato moramo biti zahvalni i na najmanjoj gesti ljubavi koju dobijemo. Jer sve je to dar, dar nama. I mi imamo dužnost da taj dar širimo dalje. A koji je to dar, upita Ružica. – Bilo koji, reče Adrijan. Bitno je samo da je iz ljubavi. Taj dar je u biti ljubav. Petra je to znala, i nije imala potrebu da komentira. Pogotovo jer joj se srce cijepalo od bolova od kad je ona spoznala ljubav. Imala je momenata kad je razmišljala kako bi voljela da je nije nikad ni spoznala, toliko ju je mučio strah. Bili su kod Adrijana još neko vrijeme, i Petri su bile gotove cipele. Ružica je bila oduševljena Adrijanom i načinom na koji živi život. Petra je došla nakon što je uzela cipele i rekla, ekipa, ja vas napuštam. Moje vrijeme ovamo je prošlo. Ružice, ti ćeš pretpostavljam ostati? – Kako znaš. – Pa i slijepac bi to vidio, koliko si oduševljena svime ovime. Baš mi je drago zbog tebe, zaslužila si sve ove blagodati koje si dobila ovamo. Reče joj Petra. – Da, ja ostajem reče Ružica. Ostaću živjeti i raditi s tobom, Adrijane, ako je to tebi u redu. – Naravno da je u redu, rekao sam vam da mi treba još jedan par ruku. Petra, sretan ti put. Neka dođeš kući sretno i učiniš svog oca ponosnim. Ali još bitnije, neka dođeš puna ljubavi i njenog blagoslova. Mi smo svi djeca, znaš, koja se kad tad trebaju vratiti majci da ih okrijepi. Petra je pustila suzu. Bila je dirnuta svim divnim ljudima koje je srela. I sad, u ovom gradu kojem je donijela toliko toga lošeg, sad je učinila nešto dobro, spojila je Ružicu i Adrijana. Osjećala se kao da joj je oprošteno što je sve ono loše uradila. Idem, reče im. Puno vas pozdravljam i ako ikad dođete u Gorski vis, znate koga trebate potražiti. Petra, otac Nemanja. Zagrlili su se, i Ružica ju je jako stisnula. Hvala ti, reče joj. – Ma hvala tebi što si prošla dio puta sa mnom, odgovori Petra. Uživaj u svemu ovdje. Budi sretna. Zbogom vam. - I tebi, neka te Božanstva elemenata čuvaju, i nek ti ljubav pokaže put, reče joj Adrijan. – Svu sreću ti želim. Reče joj Ružica. Petra se okrenu i pođe. Izlazeći iz ovog grada napokon je osjećala mir. Nepravda koju je učinila ovdje je ispravljena. Stvari sjedaju na svoje mjesto. Ali nije imala dugo vremena za slavlje, strah se odma poče šuljati njenim umom, i ona se počela bojati svog puta što joj je preostao. Šta ako joj planina pokaže nemilost? A ne bi trebala, sad kad je prošla sve šta je prošla. Ali opet, nikad ne znaš, pomisli. Nove cipele su bile dobre i ugodno joj je bilo hodati u njima. U povratku je opet spavala u kući gdje je starac živio, i došla je opet na raskrižje za Hrastovgrad. Ovoga puta se nastavila spuštati dolje. Neće biti još dugo i naići će na Aleksandrovo selo. Razmišljala je o tome, da li je Aleksandar čeka? Ma što bi je čekao, ta nisu imali nikakav čvrsti dogovor. Ipak, ona mu je bila obećala da će ga opet vidjeti, a i on je obećao njoj. Ali ima još puta do toga, neće žuriti. Ponovo je bila sama. Kroz glavu su joj prolazili čudni porivi, čas bi joj se plakalo, a čas bi ju uzimao bijes, bez nekog očitog razloga. Svi ti porivi su izgleda dolazili iz tog dijela sebe s kojim se boji doći u kontakt. Joj, da samo ovo hoće prestati. Pomisli. Ali nije prestajalo. I snovi su joj bili puni straha, budila se u grču. Ovo je stvarno problem, pomisli, moraće skupit hrabrosti da se pozabavi sa ovim. Silazila je niz planinu loveći i jedeći bilje. I lagano se približavala donjem dijelu planine. Već je prošla nekoliko obronaka koji su vodili niz planinu. Idući putem, vidjela je grupu ljudi kako se približavaju k njoj. Bila je to grupa od četiri muškarca. Sreli su se stotinjak metara ispod. Dobar dan, reče im Petra, pruži ruku, ja sam Petra. – Ja Sam Arnel. Pruži ruku prednji muškarac, ostali se isto upoznaše. Šta vas vodi u planinu upita Petra. - Mah, samo se penjemo onako, planinarimo. – Ovo je sveta planina, morate joj prići s poštovanjem, reče Petra. Možete puno naučiti od nje. Pa dobro, šta naučimo naučimo, reče Mihael. Umorni smo, mogli bi ovdje prenoćiti, u šumi pored. Hoćeš ti s nama, upitaše Petru. – Pa predvečer je već, hajde može. Jel imate hrane, ja imam nešto malo pečenog divokozinog mesa i nešto bilja. Imamo i mi nešto hrane što smo ponijeli sa sobom. Petra je pričala s njima i djelovali su joj čudni, kao da neće da se otvaraju previše. Dobro, možda su samo rezervirani razmišljala je, ili su povučeni u sebe. Šta je tebe dovelo u ovu planinu? Upita je Arnel. – Potraga za lijekom, reče Petra. Otac mi je teško bolestan, a lijek raste tek na vrhu planine. – To mora da je jako vrijedno. Reče Arnel. – Ne znam koliko je vrijedno, vjerovatno jest. Ali nije mi to bitno, bitno mi je da odradim svoju misiju i pomognem ocu, a i selu mi, kažu da će ih snaći katastrofa ako ne uspijem u ovom putovanju. - I pronašla si taj lijek? – Jesam, evo ga ovdje, petra otvori torbu i pokaza im Daru, već osušenu. Jao, pa jako je lijepa. – Može stajati osušena godinu dvije. Zato nemam puno fore da je donesem kući. A i za mene je ovo bilo pravo putovanje. Jedno koje nikad neću zaboraviti. Počela ju je obuzimati nervoza kad je pričala s njima i imala je blagi napad panike. Sreća brzo je prošlo. Molila se elementima, Božanstvima, Duhu planine, Ljubavi, svemu što joj je palo na pamet, da prođe taj intenzivni strah. Imala je želju da njih upita da li znaju nekog s kim može raditi na tim emocijama, ali nisu joj djelovali kao da bi mogli znati. – Dokle se mislite penjati? Upita ih Petra. Vidjećemo, cilj nam je doći u Hrastovgrad na sajam, kažu da je pravi dernek na sajmu. - Ja sam bila na pijaci i jako je lijepa i ima puno izbora robe, reče im Petra. A Hrastovgrad je prelijep, dobro ćete se provesti tamo. Još su malo pričali i Petra je zaspala. Kad se ujutro probudila imala je šta vidjeti, od ekipe nikoga nije bilo, a ne samo da nije bilo njih, nije bilo ni njene torbe sa Ljubičastom darom, medvjeđe kože, i pečene kozletine. Šta se ovo događa, je li ovo moguće?! Petra je stala sva u šoku. Kako je ništa nije upozorilo na ovo, vrana, ništa? Ubrzo se je ustala i tražila je znak kuda da krene. Međutim, taj znak nije dobijala. Sjetila se šta joj je Anka rekla, da je nekad saveznik pusti da vježba svoju intuiciju, da se može rastati sa saveznikom. Međutim ona nije imala nikakve naznake da će ju vrana napustiti. Možda ju testira. Probala je i sa Aleksandrovim kamenom ali nije išlo. Nije imala druge nego se osloniti na svoju intuiciju. Zadubila se u sebe i dobila je osjećaj da treba krenuti niz planinu. Sumnjala je i dalje u to što je osjetila ali nije imala bolju opciju od te. Brzinski je pokupila stvari koje su joj ostale i krenula niz planinu. Sišla je oko kilometar i došla na raskršće. Gdje će sada, pomisli. Opet ju je nešto povuklo da krene lijevo. To je duži put spuštanja i vodi na sasvim drugi kraj planine. No moglo bi biti da je ekipa krenula ovamo, imali su južnjački naglasak, a ovo je put ka južnom obronku planine. Hodala je neko vrijeme i nije znala šta da očekuje. Trljala je kamen koji joj je aleksandar dao, ali uzalud, nije dobivala nikakav osjećaj gdje da krene. Tada odluči, to je to, ide sa svojom intuicijom i nema druge. Kako je to zaključila samo začu vranu kako graknu. Pošla je prema jugu. Hodala je cijeli dan, i bila je nervozna. Toliko se je trudila da pronađe Daru i da je samo tako izgubi zbog nepažnje. Trebala je bolje znati, bili su sumnjivi, čim su pitali za vrijednost Dare, mogla je pretpostaviti da ih zanima samo novac. Kako mogu, još im je rekla da joj je to za očevu bolest, kako mogu biti takvi da joj to ukradu? Neki ljudi očito nemaju savjesti, zaključi. Neki se vode beskrupulozno samo onim što žele sebi, gaze preko svih samo da sebi ugrabe što više mogu. I takvi nažalost često završe baš na mjestima moći. Većinu mjesta moći u svijetu drže ljudi koji najmanje zaslužuju da tu budu. Al ovo je takav svijet, gdje se ljudi otimaju kao životinje. Ipak, ima i svijetlih primjera, Gorski vis, Hrastovgrad, i još sela i gradova u kojima se živi u harmoniji sa prirodom i u kojoj vlast obnašaju ljudi koji uistinu imaju znanje kako da vode društvo. I koji odgovaraju narodu, narod ima moć da ih smijeni. Mada, kad je razmišljala, narod i nije uvijek najpametniji. Lako se da zavesti, ima neku, kao pritajenu tendenciju da bira one koji baš najviše štete, jer imaju karizmu vođe, daju im osjećaj sigurnosti, uljuljkanosti, da vjeruju svom vođi da će on njihove probleme riješiti za njih. Kao da će im vođa podojiti dijete, uzorati njivu, ili obaviti neke poslove za njih. Ljudi su neosviješteni, i nekolicina što se osvijeste ne mogu promijeniti svijet. Ali Petra je vidjela i sama sve što treba. I ne želi mijenjati svijet. Svi žive po svom izboru, pa zašto ona da mijenja ljude. Jedino može pomoći nekome u patnji, ili biti vodič nekome ko traži znanje, biti svijetlo na putu. Ali promjena ljudi nije u njenoj moći, niti u ičijoj. Ljudi se jedino sami mogu mijenjati, kada oni odluče da je vrijeme za promjenu. Ili najčešće, kad ih život natjera, kao što je nju natjerao. Ona nije imala plan da sazna sve što je saznala na ovom putu. Ali put ju je doveo do ovog mjesta gdje je sad. – Samo da ne bude sve uzalud, da pronađe Ljubičastu daru i da se vrati kući mirno s njom. Bila je stvarno preplašena da ju neće naći. Još joj to treba, da joj je neko ukrade. U pičku materinu! Mrzila ih je, iako je znala da su i oni ljubav, samo što toga nisu svjesni, ali i dalje ih je mrzila. Hodala je par kilometara i izbila u neko selo. Tu je pitala seljane o ekipi ljudi, muškaraca koji su išli u ovom smjeru. Seljani su joj rekli da su bili tu jučer, noćili i otišli dalje. – Uh, dobro je, na dobrom je putu, ide za njima. Ko će znati ko su i kako su odrasli, pomisli Petra. Možda nikad nisu osjetili pravu ljubav. Ako ju nisu nikada doživjeli na sebi, teško da mogu živjeti iz ljubavi. Počela je imati razumijevanja za njih, ali i dalje ih je morala nekako zaustaviti. Trčala je putem kako bi ih stigla, ali nije nailazila ni na koga putom. – A i kako će ona sama uzeti od njih ono što su joj ukrali. Nije imala rješenje za to. Joj budalo, budalo, govorila si je, što si morala spavati skupa s njima. – Ali kako je mogla znati, mogli su joj do tada ukrasti mnogi šta god su htjeli, pa nisu. Nisu svi ljudi dobri, očito, pomisli Petra. Mada nije osuđivala ove zle, više joj ih je bilo žao. Slijedila ih je, vođena svojom intuicijom i vidjela je da je na pravom putu. Ali nikako nije mogla dokučiti kako će im uzeti stvari koje su joj ukrali. Ipak su oni grupa muškaraca. Onda se sjetila kad je bila u Aleksandrovu selu i kad joj je Duh prerušen u ženu rekao da nema nade da će naći Daru. Pa ipak, pošla je, s vjerom da će ju naći i našla ju je. Možda i sada treba učiniti isto. Odlučila je da se neće brinuti unaprijed, nego da će vidjeti kako će se stvari odvijati. – Možda ona njih uhvati na spavanju. Hodala je još kilometar i nešto joj reče da pođe u šumu. Bio je to kao neki unutarnji glas, i bilo joj je čudno, jer šuma nije imala nikakav puteljak, niti ikakav znak da vodi igdje. Stala je pored šume i dvoumila se. Onda presječe dilemu, ako ću vjerovati svojoj intuiciji, vjerovat ću joj do kraja. To zaključi i pođe u šumu. Hodala je pola dana, onda je našla jedno stablo kraj kojeg će malo odmoriti. Nije htjela tratiti vrijeme, pa je ubrzo ustala i pošla dalje. Ipak nešto joj je govorilo da odmori, da čeka noć tu u tom dijelu šume. I tako je i odlučila. Sjela je i čekala, čudo da padne s neba. Bila je živčana i nervozna. Tu je sjedila neko vrijeme i stvarno joj je dosadilo, oni bježe sa mojom Darom dok ja ovdje gubim vrijeme. Kad je mislila poći, samo ugleda nešto kako se pomalja iza drveta. Ubrzo ugleda šta je, i imala je šta vidjeti. Vidjela je vuka. Vuk! Prestravila se. Uskoro je došao cijeli čopor vukova i gledao ju. Bila je sigurna da će umrijeti. Kada ih je vidjela, odavno više nije u stanju da ih pozove svojom namjerom, jer je izašla iz tog stanja u kojem vidi suštinu stvari. Ovo je moj kraj, O Božanstva elemenata, smilujte se, smilujte se. Umrijeću, umrijeću, jedva je disala. Vukovi su stajali i gledali je. Ona je stala na smrt preplašena. Onda u jednom momentu kao da se nešto prelomilo u njoj. Ako je ovo moja smrt, neka bude. Pomisli. Jednom moram umrijeti, ja sam do sada živjela ispravno, i nemam se čega bojati u smrti. Neka umrem, nek me udave. Zaključi i leže naslonjena na drvo. Ako je sada moj trenutak da umrem, promatraću ga, barem ga neću propustiti. Kako je to zaključila kao da se desio totalni okret u njenom umu. Odjednom, kao da se cijela rastvorila, potpuno je nestalo njene ličnosti, i izronila je ona nova, ispod naslaga stare sebe. Samo je osjetila navalu ljubavi. I sigurnost, čvrstu sigurnost, da šta god da bude da će biti dobro. Da je u stvari sve uvijek dobro. Osjećala se predivno, slobodno. Napokon, slobodno, sloboda o kojoj ljudi samo sanjare. Evo je, stajala pred svojom smrti, i umrla je, ali je umrla na način na koji treba da umre. Osjetila je tako duboki mir i ljubav, i bol. Bol koju je osjećala je bila prelijepa. Zbog te boli je ljubav bila divna koliko je bila. Željela je svoje emocije podijeliti s vukovima. Vratila se u ono stanje u kojem može vidjeti suštinu stvari, ali ovaj put bez tereta svoje ličnosti. Savršeno je bila svjesna da se može zadržati u tom stanju koliko ona sama želi. Zovnula je vuka da dođe samo svojom namjerom, i vuk je došao. Ona ga je mazila, on joj je lizao prste i lice, baš kao i onda kad je srela vukove. Ubrzo su došli i ostali i otimali se za mjesto da ih mazi. Koja sveta bića, pomisli. Sve što živi na ovom planetu je sveto. Sve. Plakala je od sreće i od ljepote. Suze je ronila, dok su joj vukovi lizali lice. – Kako ovo do sada nije vidjela, ovu svu ljepotu. Imala je prozor u taj svijet, svijet ljubavi i sreće, ali sada je ušla na vrata, i može izaći i ući kad želi. Sjedila je s vukovima još dosta vremena prije nego je odlučila da je vrijeme za poći. Nije se više brinula oko Dare, znala je da će, kako god da se situacija odvije, biti kako treba. Pošla je šumom, i začudo, vukovi su je slijedili. Hodala je još nekih kilometar i izbila je na kraj šume, na put prema negdje. Kad je pogledala desno, imala je šta vidjeti: Arnel i ekipa su bili jedno deset metara od nje. – Zdravo, reče im Petra. Oooo, od kud tebe, reče Arnel? – Evo baš vas tražim, reče im Petra. I usput se družim s ovom ekipom ovdje, pokaza im na vukove. Arnel je bio prestravljen. - A, a, zašto nas tražiš? – Nemoj se praviti glup. Vrati mi što si uzeo ili ću ovu ekipu poslati po to. – Ja ne znam šta govoriš, mi ti nismo uzeli ništa, Arnel će, kad Petra samo reče vukovima da im zaprijete. Vukovi počeše režati i polako ići prema Arnelu i ekipi. – U redu, u redu, evo ostavljamo ti sve ovdje na pod, samo nas pusti da idemo odavde, molim te, imaj milosti! Arnel je preklinjao – Ne znam, zašto da imam milosti kad ste vi bili spremni da moj otac umre, da bi prodali Ljubičastu daru koju sam ubrala. - Oprosti nam, nećemo više nikada uraditi takvo nešto, obećavam. Govorio je Arnel. Petra je došla da vidi je li Dara u torbici, i vidjela je da jest. – Ovoga puta imate sreću, preživjećete ovu krađu. Ali kako će vam ova planina, a i ostatak svijeta, naplatiti iduću, to ćete tek vidjeti. Petra opet mislima reče vukovima da se odmaknu. Uzela je stvari i došla do vukova. Arnel i ekipa su pošli putem nazad, ko zna gdje, vjerovatno negdje što dalje od Petre. – Vi predivna stvorenja. Stade govoriti vukovima. Kako vam se ja mogu ikako odužiti. Vukovi su se gurali oko nje i veselo se glasali. Hvala vam na svemu. Vi se možete vratiti u šumu, a ja ću nastaviti dalje, sama. Petra je hodala i osjećala sav život oko sebe. Bila je čista, čista ko novorođenče. Sad je shvatila šta znači umrijeti i ponovo se roditi. Preporođena, našla se u sasvim drugačijem svijetu. Razumjela je Arnela. On jednostavno nije znao drugačije, krađa je sve što on zna. U dubini duše je nezadovoljan i pokušava to nezadovoljstvo popuniti krađom. Ali time samo upada u još gore probleme. Tada se sjetila ljudi koji zaglave na Drvoruži. Mnogima se taj svijet svidi jer im je ovaj u kojem žive previše težak. I onda, ni ne znajući da je to pravi razlog, zapnu u njenom svijetu i ostanu nekad i po cijeli život. Ali Drvoruža nije zla, ona samo djeluje kako djeluje, a oni su krivi što ostanu u njenom svijetu. Petra je razmišljala i krenula je dalje niz ovaj put. Nije imala blage veze gdje će izaći, ali nije bilo ni bitno. Dobila je sve šta iko na svijetu može tražiti, sa 18 godina je doživjela preporod, koji većina nikad ni ne doživi. Bila je do beskraja zahvalna planini, zahvalna Duhu planine, zahvalna elementima, zahvalna Božanstvima koji predstavljaju svaki element. Zahvalna je bila svima koje je srela na ovom putovanju, a pogotovo onima koji su joj zadavali muke, poput Arnela i njegove ekipe. Da nije njih, ne bi došla u šumu i oslobodila se straha od smrti. Sloboda koju je osjećala ju je kao pomladila, kao da je ponovo ono znatiželjno dijete koje se veseli svemu što vidi na svijetu. Hodala je dalje veseleći se novim pustolovinama koje ju čekaju. Ovoga puta će i uživati u njima kako treba. A Ljubav koja napaja ovaj svijet je nepresušna, i ona se kupala u njoj. Hodala je neko vrijeme, i kad je došla večer, legla je blizu puta da prenoći. Već je bila rana jesen i izgledalo je kao da bi mogla pasti kiša. Našla je jedno oveće deblo i legla ispod njeg, ako i bude padala kiša, neće ju puno stopiti. Na sreću, kiša nije padala. Ali vrijeme je iz dana u dan postajalo hladnije. Nije znala gdje je točno, jer ovog dijela puta nema na karti, ali uskoro bi trebala vidjeti kako će se orijentirati. Pozvala je vranu da joj pokaže put, i vrana je zagraktala desno od nje. Poslušala ju je i otišla desno. Možda prijateljstvo s vranom ne treba prekidati, razmišljala je... Ali opet, vrana je potrebna i nekome drugom. Njena intuicija je već dovoljno jaka da ima moć da vidi kuda treba da ide i šta treba da radi. Bila je spremna pustiti vranu. Jedan dan je hodala putom, kad ugleda vranu na grani. Stajala je jednako kao i onaj dan kad ju je vidjela dok se igrala u šumi, prije tri i po godine. Znala je šta vrana želi. Petra je izvadila pero i vratila stavila ga na dlan. Vrana je došla, sletjela na dlan i uzela pero kljunom. Zagraktala je dva puta i Petra je razumjela da se oprašta od nje. Zbogom i tebi, reče Petra. Hvala ti na svemu. Vrana je opet zagraktala, i odletjela. – Svu sreću ti želim, reče joj Petra u sebi. Nastavila je dalje hodati, mirna, pomalo umorna od svega, ali osjećala se čilo, i bila je sva puna energije iznutra. Još je neko vrijeme šetala i ušla je u neko selo. Kad je došla do prvog seljanina, upitala ga je: Izvinite, možete li mi reći gdje sam ja? Seljanin se nasmija, a i Petra s njim. U Uzbrđu, reče joj seljanin, mi smo malo selo pred dno planine na južnom obronku. Znate li kako odavde da dođem do istočnog obronka planine. Ah, znam, ima put ali je teško prohodan. – Nema veze, reče Petra, samo mi recite gdje je. Još kilometar i po putem ispod sela, i onda ćeš vidjeti natpis: Magarčev put. Kad vidiš taj natpis, skreni lijevo. Dalje ne znam, morat ćeš se sama snalaziti. – Nije problem, pronaći ću već put, pomisli Petra. – A kad sam već ovdje, ima li šta zanimljivo za vidjeti u vašem selu? – Imamo slapove na rijeci malo izvan sela. Budući da je lijep dan, možda se neko bude i kupao. Savršeno, pomisli Petra, taman bi mi godilo kupanje. Otišla je do slapova i vidjela većinom djecu i par momaka i cura njenih godina. – Zdravo, javila im se, ja sam Petra, putujem ovuda pa sam svratila na kupanje. – Dobro nam došla, reče joj jedna djevojka. Ja sam Mirna. Nakon što su

se upoznali, ekipa je zovnula Petru da s njima igra jednu igru. Igra je rezultirala tako da kad neko izgubi, mora piti iz boce rakiju. Petra nije bila baš vješta, pa se među prvima napila. I ostali su uskoro pili, i onda su uskočili u rijeku i kupali se pod slapovima. Petra je primijetila kako se sviđa jednom momku, i došla do njega i poljubila ga. Ipak, nije htjela ići dalje od toga. Malo su se ljubili i uživala je u tome. Ta prošlo je toliko vremena od kad se zadnji put poljubila s nekim. Petra se iskupala, otrijeznila i pozdravila se sa ekipom. Već je bio sumrak. Zašto ne bi noćila s nama, upita ju Mario, momak s kojim se ljubila. Mi imamo šator, možemo kampirati tu u šumi. Petra zastade. Pa to i nije toliko loša ideja. Razapeli su šator i ispred njega naložili vatru. Znam šta ćemo, reče Mario, hajmo pričati strašne priče. Može, reče Mirna. Svako u krug nek ispriča po jednu. Mirna je bila prva u krugu. Poče govoriti: Jednom, kad sam bila dosta manja, išla sam u šumu tražiti vile da ih upoznam. I tada se kraj jednog drveta podigao vihor i vrtio se u krug. Lišće, sitno granje, se vrtjelo u krug ispred mene. Ja sam upitala: Jeste li to stvarno vi, ako jeste, dajte neki znak. I tada kako sam to rekla vihor se samo dvostruko pojačao. Bilo je čudno, ali nisam se prepala. Osjećala sam se sigurno. Tek kasnije, nakon par dana kad sam krenula ponovo u šumu, bilo me je strah. Ali nisu se nikad ponovo pojavile, tako da, to je ostalo na tom jednom putu i to je to. Sad je došao red na Marinu. Marina poče govoriti: Jednom sam išla sama u šumu, po noći. Bio je pun mjesec i ja sam htjela prošetati. Kad je najednom zid kraj mene se srušio sam od sebe. Ja sam se prepala i počela se vraćati nazad, ali nisam znala put. Kuda god sam hodala puhao je vjetar za mnom i grane su se njihale. Napokon sam nekako nabola izlaz iz šume i došla kući. Od tada kad je pun mjesec nigdje ne idem. Milan je rekao da ne zna šta bi ispričao, osim kako se jednom prepao kad je po noći pijan upao u pogrešnu kuću i prestrašio se da će komšije misliti da je provalio. Sreća oni su primjetili da je pijan i uputili ga njegovoj kući. Mario je tada došao na red. Poče pričati. Jednom, bila je noć, i ja sam odlučio prizvati Božanstva elemenata. Napravio sam pentagram u šumi, zapalio vatru u sredini i zadubio se u to da prizovem Božanstvo vatre. U jednom momentu plamen je počeo divlje da se talasa i narastao je metar u visinu. Tada sam vidio čovjeka sa štapom, štapom koji gori i koji me je pitao šta želim. Rekao sam mu da ga samo želim upoznati. On mi je rekao ako ga uistinu želim upoznati, da moram naučiti puno više od prizivanja, njegovog lika. Moram ga izabrati kao svoje lično Božanstvo i raditi s njim, a on će mi otkriti tajne vatre. Ja sam rekao da nisam spreman za takav rad i on je onda nestao. Više nikad ga nisam prizivao, valjda jer ne želim da budem svećenik ili da idem tim putem, kuda bi me već vodio. Došao je red na Petru. Od svih iskustava, nije znala šta bi ispričala. Ipak, tema je bila strašne priče. Petra reče, ima nekoliko sam uzela čaj od Drvoruže sa jednom ekipom. Nikada u životu me nije bilo strah kao tada. Vidjela sam ubojstva, ratove, bolesna tijela, ljude u patnji. Sebe, svog oca kako umire. Danima nakon toga nisam bila dobra nikako, dok nisam naišla na jednu stariju ženu koja mi je pomogla svojim čajevima i svojom toplom brigom za mene. – Ne mogu vjerovati, reče Milan, stvarno si probala Drvoružu. To je nevjerovatno hrabro. – Nije to bilo hrabro. Reče Petra. Hrabar je neko ko ima plemenitu namjeru kad ide u neku opasnost. Ovo je bila glupost. Uletjela sam u to iskustvo kao vol u kupus. Bez ikakve pameti šta radim. Dobro sam prošla, sa svim tim. Kako je Petra završila svoju priču, još su se malo družili i pili, i onda su odlučili da idu spavati. Ušli su u šator i poredali se jedno do drugog. Petra je bila do Marija. Malo su se ljubili pa su prestali. Petra je uživala u toplini zajedničnog vremena u šatoru. Bilo im je toplo, bili su pokriveni dekama, ona i njeni nenadani prijatelji. Željela je provesti još puno vremena s njima ali znala je da nema vremena za gubljenje. Mora donijeti Daru kući. Sutra ujutro, kad su ustali, doručkovali su i Petra je rekla da ide. Samo će se još jednom baciti u rijeku. Okupala se, obukla i oprostila se s ekipom. – Nadam se da se još nekad vidimo, ako ikad dođete u Gorski vis, potražite me. Petra je uzela stvari i nastavila hodati. Fino je bilo osjećati se mlado, napokon, slobodno, bez brige i bez silne težine odgovornosti. I sada je osjećala težinu odgovornosti koju ima, ali ovo je nešto drukčije. Sada ima znanje, i odgovornost je kome će ga podijeliti. Mislila je Mariju i ostalima ispričati za svoje iskustvo s vukovima u šumi i strahom od smrti, ali oni to ne bi razumjeli. Shvatila je da nije svaka priča za svačije uši, a niti za svaku atmosferu. Možda im je i mogla to ispričati, ali nije mogla to reći ukratko. Da bi im to ispričala bilo je potrebno puno više od jednog kratkog opisa uz vatru. Tada joj sinu ideja, tim bi se možda mogla baviti. Mogla bi pisati. Još nek nauči sve kako treba u gradu i može raditi kao spisateljica. Ali nije znala može li se od toga živjeti. No, jedan korak po jedan, za sada neka se prvo vrati kući. Hodala je neko vrijeme i došla je do natpisa Magarčev put. Tu je skrenula lijevo. Seljanin joj je ispravno rekao, put je slabo prohodan. Ali nema izbora. Nekako je hodala tim putem par kilometara i počeo je biti prohodniji. Bile su poneke kuće sa strane, tako da je došla već do dijela koji je naseljen, mada rijetko. Vidjela je jednu ženu ispred kuće kako čisti zelje. Došla je blizu nje i pozdravila ju je. Pozdrav i tebi kćeri, žena odgovori. Što te dovodi u ovaj naš kraj? Tražim put prema istočnom podnožju planine, rekli su mi da trebam ići ovamo ako hoću da ga nađem. Ah, tu ti je put blizu, samo nastavi ovim putem dva tri sata hoda, i izbit ćeš na put koji vodi niz planinu na istočno podnožje. – Hvala vam puno, reče Petra. – Nema na čemu kćeri, nek si mi živa i zdrava. Žena odgovori. Imala je nekih 50 godina, ali već kao da je ostarjela. Većina ljudi rano ostari, život im postane rutina, izgube svu čar života. A ta čar je cijelo vrijeme tu, samo mi se odučimo od nje, odučimo, i nismo svjesni da trebamo ponovo otkriti tu čar. Ali put do tog otkrića je opasan, pun patnje i pun zamki, kako je i sama najbolje znala. Većina ljudi vjerovatno ne želi da bude u kontaktu sa sobom. Tako i ona nije mogla biti u kontaktu sa tim nježnim, ranjivim dijelom njenog bića. Ali kada je umrla, više nije bilo razdvojenosti, sada je kompletna. Nastavila je hodati putem i naišla je kraj jedne kuće gdje je osjetila da je potrebna tu. Došla je do vrata i pokucala. Jedna starija žena je otvorila vrata. Šta trebate, upita žena. Ništa, došla sam samo malo odmoriti ako mogu, i napiti se vode. Možeš, možeš, al u zla vremena si došla. - Zašto su zla vremena upita Petra. Moj muž je jako bolestan. A njegovoj bolesti nema lijeka. Dobio je paralizu, ne može se micati iz kreveta. Petra je odlučila provesti neko vrijeme u kući da vidi šta se točno odvija. Stariji čovjek je ležao na krevetu, nepomično. - Izvini što te ovako dočekujemo, reče Petri. Ovo nisu najsretnija vremena za nas. Inače bi bili bolji domaćini. Žena je donijela čaj Petri. – A ako smijem pitati, šta se desilo. Ne znam, reče čovjek. Jednostavno sam primjetio kako gubim snagu. Mislio sam da nije ništa, da će proći. Kad polako, počelo je uzimati sve više i više maha. I malo po malo, dovelo me je do ovdje. Da je bar moj sin tu, da ga mogu vidjeti, sve bi bilo lakše. – Nećemo spominjati njega! viknu gospođa. – Izvini, izvini, znam da sam rekao da neću. – A gdje vam je sin, upita Petra. Već je shvatila šta se dešava, ali morala je igrati igru. – Nije bitno, možemo promijeniti temu, reci nam, odakle tebe ovamo kod nas, upita žena Petru. – Ja ću joj objasniti ako ti nećeš, muž joj se ubaci. Mi smo imali sina, jedinca. Voljeli smo ga više nego išta na svijetu. I onda je jednog dana pao sa velikog kamena i poginuo. Od tada mi nemamo sreće. Povrh svega toga mene je još ova bolest spopala... A nisam ga upozorio da se ne penje na to kamenje gdje se penjao. Da sam mu samo rekao da to ne radi, možda bi još bio s nama. – Dosta te priče! Žena viknu opet. - Izvini, zaboravio sam ti reći svoje ime, Jovan, reče gospodin. Nada, reče žena. - Petra, pruži im ruku. Petri je odmah sve bilo jasno. U obitelji se nakon smrti sina stvorila energetska petlja. Uzajamni vrtlog negativne energije, kajanja, krivnje. Jovan je osjetljiviji pa se na njemu to očitovalo kroz ovu misterioznu bolest. Ali i u Nadi je problem, možda veći nego u njemu. Petra im tada reče: Ja znam jedan mogući lijek za tvoju bolest. Ima jedna biljka, poviše uz brijeg, trebamo je naći. Sutra ćemo ja i ti Nado poći da ju potražimo. – Ma, sve smo mi pokušavali, ovome nema lijeka. Nemoj da ti mi oduzimamo vrijeme, Nada će, ostavi nas u našoj nesreći, neće nama biti bolje. Sad je Petri bilo još jasnije. Nada se voli osjećati kao žrtva. Jedino se na taj način može nositi sa situacijom koja ih je zadesila. Ali mora ju prodrmati iz tog stava. Dobro, ja ću poći sama potražiti biljku reče Petra. – Sama, ma ne možeš ti sama tražiti nama biljku za pomoć. Nada će. Dobro, ako baš inzistiraš, poću s tobom u potragu za tom biljkom. Ovo je bio velik korak. Nada je spremna da prihvati da život nakon smrti sina može ići dalje. Petra je upitala gdje bi mogla prostrijeti svoju deku, i Nada joj je pokazala mjesto u kutu u kojem može noćiti. Petra je pričala sa Jovanom. Bila je strpljiva, nije ga htjela požurivati da joj se otvori, ali znala je da je esencijalno da dođe u kontakt sa svojom boli. Jovan je pričao kako je život težak i kako njih dvoje nemaju sreće. – Ali imate još jedno drugo, reče Petra. – Ah imamo, a pogledaj kako imamo, ja ne mogu s kreveta, još se Nada o meni mora brinuti, pored svega što nam se desilo. – Ovo što vam se desilo reče Petra je strašno. Ne mogu ni zamisliti kakva je to bol. – Bolje da ne možeš. Nadaj se i da nikad i nećeš saznati kakva je to bol. Reče Jovan. Hajmo sada leći, sutra ćete vas dvije rano na noge. Ustali su ujutro i Petra je bila uzbuđena zbog zadatka. – Baš mi je drago što vam mogu pomoći, reče Nadi. – A ne znam da nama iko može pomoći, ali nek daju Božanstva, ako ima ikakve Nade. Petra je skuhala čaj od bilja koje je ponijela sa sobom, i popili su ga. A sad, krenimo u potragu, reče Petra. Nada je nevoljko pošla za Petrom. – Šta tražimo, upita je. Vidjećeš kad dođemo do vrha brijega, reče Petra. Tu su malo gledali okolo i Petra ugleda jednu biljku koju je osjetila da je dobra za čaja. Hvala ti biljko što daješ svoj život za nas, reče joj i iščupa je. Evo ga, reče Nadi. Ovo će biti dosta za danas. – Za danas? Upita Nada. Da, treba nam svježa biljka da bi čaj bio djelotvoran, zato ćemo morati svako jutro u potragu. Došli su u kuću i Petra je stavila čaj da se kuha. Jovan je nekako pokušao se nageti da popije čašu vode sam, ali nije mogao. Nada mu je ulila vode u usta da popije. – Znaš, sigurna sam da je vaš sin sad negdje ponosan na tebe Jovane što se toliko boriš. – Ja se borim? Ah, dobro me nasmija, reče Jovan i nasmija se. – Pa zar nisi, preživljavaš svaki dan takvu patnju, a opet si ostao čovjek, ne kriviš nikoga, ne ponašaš se nedolično prema Nadi. Ti si pravi borac, reče mu Petra. Znaš, ako je naš sin negdje gdje nas sad može vidjeti, mislim da se samo može ljutiti na mene što nisam pretpostavio šta će mu se desiti na onom kamenjaru. - Ali Jovane, ti nikako nisi mogao znati. Petra će. - Mogao sam pretpostaviti. – Ma daj Jovane, ja sam se penjala nema gdje nisam, pa evo me, živa sam. Neke stvari su izvan naše moći. Svako umire u vrijeme kada mu dođe. Znam da ti je ovo bolno čuti, ali Božanstva su baš tada pozvala vašeg sina da im se pridruži. Možda ima posebnu čast, možda je odradio šta je trebao u životu za vrijeme koje je imao. – Ah, kad bi bar to moglo biti tako. – Naravno da može biti tako reče Petra. Evo, ja ću ti dati čaja da se napiješ. Donijela je drvenu šolju u kojoj se čaj već ohladio dovoljno za piće. Jovan ga popi. – Fin je okus, prokomentira. Još kad bi bilo fino djelovanje. – Hoće sigurno, od ove biljke će ti biti bolje. Sutra je opet išla sa Nadom brati, i u idućim danima im je to već postala rutina. Nada se malo osvježila branjem biljke za čaj, i teme o kojima je pričala su postale malo vedrije. U kuću je ponovo počela dolaziti dobra energija. Jedan dan kad su se vratili ostali su iznenađeni viđenim. Neki pas je dolutao do njihove kuće i legao ispred vrata. Bio je mal i crn, prošaran bijelim prugama po stomaku. Šta je ovo, šta ćemo s njim? Upita Nada. Možda je nečiji pa se izgubio. – Nije ovo nečiji pas. Nečiji pas se ne izgubi. Ovoga psa je vlasnik napustio, potjerao ga od kuće. Reče Petra. - Pa šta ćemo sad s njim? Nada će. Pa ne morate ništa, reče Petra, imate otpadaka od hrane, možete ga najesti, djeluje kao da nije jeo već dugo. Nada je nevoljko uzela lonac i dala mu ostatke hrane. – Još nam treba nečiji pas, kao da nam nije samih sebe dosta. Prokomentira. Jovan se sav obradovao kad je saznao da je došao pas pred kuću. – Morate ga pustiti unutra da ga vidim, reče. – Nećemo još pse puštati u kuću k nama, Nada će oštro. – Ma samo da ga vidim, nisam vidio psa već odavno. Hajde, dobro, al samo nakratko. Pas je, čim je ušao unutra dotrčao Jovanu i počeo ga lizati. – Ma gdje je moje malo kuče, ko li je mogao biti tako okrutan da te napusti, tepao mu je Jovan. U idućim danima Jovan je bio sretniji jer je pas bio kod njih. Petra i Nada su brale biljku za čaj i svaki dan ju donosile kući. Nada je osjetno živnula, i nije više na sve reagirala negativno. Petri je pričala o svom životu, koji je bio težak, pun teškog rada sa malo satisfakcije. Do sada su barem imali sina da im pričini radost, ali kad je on umro, potonuli su. Ali sada, iako možda nije bila ni svjesna toga, ponovo se budila tanka žica radosti u njoj. Jedan dan popodne su pravili čaj, i Jovan je zovnuo psa da dođe. Kad je pas došao, Jovan nije ni primijetio da se dešava čudo, a Jana i Petra su obje gledale u nevjerici. Jovan je mazio psa rukom. – Pa Jovane... Jovane, je li ti vidiš šta se dešava?! Nada će! Bila je zabezeknuta. Izgleda da čaj ipak djeluje, reče Nada Petri. Šta je, upita Jovan. Kad i on sam primjeti. Oh. Božanstva, Elementi... Pa ja, ja sam izliječen! Ustao se i osovio se na svoje noge. Bio je šeprtljav, ali je hodao. Nada je bila u čudu, proplakala je, a proplakao je i Jovan. – Petra, hvala ti do beskraja. – Ma ništa, ja sam samo učinila šta je u mojoj moći, i vi bi učinili isto za mene. Reče Petra. A šta ćemo sa psom? Upita Nada. – Ne bih da vam se petljam, ali živite sami u ovom djelu šume, zar vam nije pametno imati psa da vas čuva. – Fino zboriš, reče joj Nada, istina, ne bi bilo loše da zadržimo psa. – Ma mi psa zadržavamo, nije uopće opcija da ga ne zadržimo. Reče Jovan. Jovanu i Nadi se vratila sreća na lice. Inzistirali su da Petra ostane kod njih još par dana, da ju ugoste i prošetaju lijepim mjestima što su bila okolo. Petra je tako hodala s njima, i u jednom momentu Jovan reče: Vidiš, odozgo se baca fin pogled na ovu dolinu. Gore je moj sin pao u nepovrat. Da li hoćeš da odemo gore? Upita ga Petra. Jovanu krenuše suze na oči. Može, reče joj. Popeli su se i Jovan je grcao u suzama. - Sine, da sam bar mogao nešto učiniti... Oprosti mi. Osjetio je kako mu sin oprašta. Ustao je, i bio je miran. Otpustio je krivnju sa sebe, i potpuno je ozdravio. Petra je bila s njima još dva dana i družila se i s Nadom. Nada je bila sretna, Jovan je ponovo hodao, vratila se mrvica normalnosti u njihov život. i onda je došlo vrijeme za rastanak. – Hvala ti na svemu, reče Nada s očima punih suza. Od mene ćeš dobit ovo, dade joj drvenu izrezbarenu mandalu. – Ovo sam davno našao, i izgleda da sam sad našao i pravog vlasnika za ovo. Reče Jovan. Hvala ti, reče mu Petra. Pomazila je psa, i okrenula se i pošla. Učinila sam dvoje ljudi ponovo sretnima pomisli. Ima li ljepšeg dara od toga, da ljudima vratiš sreću u život? Tada je shvatila šta je njen poziv. Njen poziv je da liječi ljude. To će i raditi, bilo u Gorskom visu ili u gradu. Pošla je još nekoliko sati hoda i izbila je na poznatu lokaciju. Put koji je na karti, nedaleko od podnožja planine. Dolje ispod je bilo Aleksandrovo selo. Šta li s tim da radi, razmisli. Ona se ljubila s Mariom, ko zna s kim je sada Aleksandar? Ali bila je mirna. Znala je da će stvari biti kako trebaju da budu. Nije se brinula. Krenula je dolje stazom mirne duše. Bila je i uzbuđena, ako Aleksandar nema nikoga, možda može ponovo ostati malo s njim. On joj se ipak poprilično dopada. Hajde, nadam se da će me dočekati slobodan, ipak je obećao da će ju čekati, pomisli. Počela je silaziti niz planinu kad je počela padati kiša. Ogrnula se medvjeđom kožom i zavukla se u zaklon u šumi. Mora čekati da pljusak prođe. Uzbuđenje joj je raslo. Nije dugo trebalo i jesenji pljusak je prošao. Petra se zaputila dalje niz planinu. Putem je vidjela medvjeda i jazavca, oboje su pobjegli. Nije imala namjeru da ih mazi ili doziva, pustila ih je nek se vode svojim prirodnim instinktima. Međutim, onaj čopor vukova joj je ostao u pamćenju. Vjerovatno će uvijek voljeti vukove nakon onog dana. Hodala je putem, kad ugleda jelena na putu. Jelen se nije micao, nije se plašio. Kad je došla blizu došao je do nje i njušio ju. Ovo mora da je poseban jelen, pomisli Petra. Osjeća da je bezopasna, da mu nema nikakve loše namjere. Osjeća ljubav. Pa ipak, mogla bi ga uloviti za večeru nekada, kad bi htjela. Pomazila je jelena i on je otišao u šumu. Nastavio je svoj put. Toliko je stvorenja na ovome svijetu pomisli. Sva su jedinstvena i posebna, na svoj način. A mi ljudi, možemo toliko puno. A opet najčešće smo zadovoljni okrajcima. Živimo u obilju, a sami sebe osudimo na mrvice. Ali to je sve dio igre, i tako treba da bude. Sve je to igra, jedina je razlika što ona sada zna pravila igre. Mogla bi iskoristiti ovo što je postigla na razne načine, ali to nije opcija. Da je htjela doživjeti svoje ponovno rođenje iz koristoljublja nikad ga ne bi doživjela. Jedino dobrota i iskrena, neiskvarena namjera, mogu proizvesti ovo što je ona doživjela. Ima nešto i u toj borbi dobra i zla. Mada, zlo je samo otpor ljubavi. Otpor koji se razvije kod plašljivih. Ali opet, nema svako iste rane u sebi, i nije svakome jednako lako, ili teško, da prodre u suštinu stvari ili da se ponovo rodi. Postoje razlozi zašto neki ljudi odaberu taj put a neki nisu. A moglo bi se reći i da postoje razlozi zašto neke taj put odabere a neke druge ne. Sve je savršeno harmonično, osjećala je. Osjećala je duboku ljubav kako struji kroz nju, ali nije ju mogla opipati ili uhvatiti. Kao da je ona pripadala toj ljubavi. To stanje joj je donosilo mir i sigurnost. Znala je da je uvijek sve kako treba, šta god se desilo. Ali ima veliku odgovornost nakon ovog putovanja. Nakon svega šta je otkrila, svega šta je postala. Sa velikom moći, dolazi i velika odgovornost, neko je jednom rekao. Ali nije joj to smetalo. Shvaćala je to prirodno, kao nešto što je jednostavno tu i s čim živiš. Razmišljala je o svemu tomu hodajući prema Aleksandrovom selu. A tek je počela živjeti, ko zna kakve život tek avanture sprema za nju! Bila je puna života, udisala je svakim uzdahom novi mlaz života kako teče kroz nju. Sve ju je oduševljavalo, od vode, šume, životinja, bila je kao bačena u čudesan svijet u kojem je sama ljepota. Došla je na dio planine odakle je pucao pogled na Aleksandrovo selo. Bila je uzbuđena. U jednom momentu, kada se zasitila ljepote prizora, pošla je niz put prema selu. Da li će zateći Aleksandra, pitala se. Sišla je u selo i seljani su je prepoznali. Oooo, pa to je naša Petra, reče Anita, starija gospođa koja je živjela na početku sela. Jesi li napokon se vratila nazad sa puta? – Jesam, Anita, jesam, i ubrala sam Daru, sad se spuštam dolje kako bi je donijela ocu. Ali imam malo vremena fore. Došla je do Aleksandrove kuće i pokucala je. Aleksandrova majka Slavica je otvorila vrata. Oh, jao, pa to si ti! Ja sam, ja sam, stigla živa i zdrava. Ulazi unutra, ima da odmah proslavimo tvoj dolazak. – Ma ne treba slavlje. – Kako ne treba? - Gdje je Aleksandar, upita Petra. Slavica je malo zastala. Aleksandar... Aleksandar je u gradu, preselio se tamo, radi kao nastavnik u jednoj školi. - O, pa super za njega. I da, bolje da ti ja reknem nego da sama saznaš od nekog drugog, Aleksandar, hm, pa, ima djevojku. – Aha, ma nema veze, to je totalno u redu reče Petra. Samo bih ga voljela vidjeti, da vidim da je sretan, reče Petra. Ipak, osjećala je bol zbog toga što Aleksandar ima djevojku. Ali to je bol koji će proći, samo treba vremena. – Možda ga i vidiš, on obično dođe za vikend. Kako je to rekla, vrata se otvoriše i na vrata uđe ni više ni manje nego Aleksandar. - Hej sine, gle ko nam je došao u posjetu. Aleksandar zastade kao pokošen. Pa... To si ti, iznenađeno će kad je vidio Petru. Nisam očekivao da ću te ikad ponovo vidjeti, reče. Nisam ni ja znala hoću li tebe vidjeti, Petra će. Ali sada te vidim i drago mi je da si sretan. Petra reče. Ja bih trebala poći, ne bih oduljivala previše, ipak se moram vratiti u svoje selo. – Ne, ne, ostani noćiti. Reče Aleksandar, dugujemo si bar toliko. Petra nevoljko pristade na to. Izašli su šetati i pričali su. Aleksandar prvi poče govoriti. – Sad živim u gradu znaš. Nisam nikad mislio da će mi to poći za rukom, ali otvorilo se mjesto za nastavnika likovnog, i ja sam primljen. Nije kao da živim od prodaje svojih slika, ali i dalje je dobro. – Baš mi je drago, reče Petra, iskreno mi je drago da ti je pošlo u životu. – Mada ima druga strana medalje. Reče Aleksandar. Hajde, nećemo se pretvarati kao da se ništa ne dešava, nismo djeca da se igramo tih igara. – Pa dobro, ima druga strana medalje. Ja bih voljela kad bi ja s tobom mogla živjeti u gradu. Ovom, ili onom dolje, kojem god, nije važno. Da li si sretan, voliš li je? Upita ga Petra. – Pa ne mogu reći da je ne volim. Mada, nije kao s tobom. Ništa što sam iskusio nije kao s tobom. Ali već sam neko vrijeme s njom, i imamo planove da zasnujemo obitelj. Znam, to je malo prebrzo, i nismo to mislili još počinjati, ali pričamo o tome. Planiramo život skupa. Uložio sam dosta vremena u to. Dugo si nisam davao šansu da ikoga zavolim. Nju sam zavolio, na svoj način. – Pa, iskreno mi je drago zbog tebe. Ako s njom možeš pronaći sreću, imaš moje najljepše želje. – Kako možeš... Kako možeš, dok ti se lomi srce, a znam da se lomi, kako možeš mi željeti sreću s njom? – Jer znam da ne pripadaš meni. Možemo biti partneri, ali nikada potpuno ne pripadamo jedno drugom. Niko nikome. Skupa smo dok oboje pristajemo na to, to je čin naše obostrane slobode. I nema nikakvih čudesa koja nas mogu vezati jedno za drugo cijeli život. Moramo se opredijeliti za to, i svaki dan ponovo se zaljubiti jedno uz drugo. Ako to imaš s njom, nemoj to izgubiti. – Ne znam, ne znam da li to imam s njom, ali lijepo mi je. Ona čini da se lijepo osjećam. Ne znam da bi ju mogao povrijediti da sada prekidam sa njom. – Radi mene nemoj prekidati s njom. Ja sam tu bila u prolazu, imali smo šta smo imali, sad je to prošlost. I drugačije smo osobe, promijenili smo se, oboje. - Ma k vragu, ne bi ja s njom prekidao radi tebe, prekidao bi radi sebe. Ako više želim da budem s tobom to je moja odluka. Ja nisam sigurna da bi trenutno pristala na takvu odluku. Ako već imaš nešto što si izgradio s njom, ostani s njom. Sa mnom ti neće biti lako, to ti mogu odmah reći. Ja nisam osoba koja sam bila prije. Možda sam sada previše za tebe. Iako smo si obećali, možda ne moramo biti skupa. – Kako misliš da si sad previše za mene? – Pa nisam sigurna da bi ti mogao biti sa mnom sada, sa osobom koja jesam. Bi li bila previše za tebe. Jer saznala sam puno, i ne mogu živjeti životić u kojem ću roditi djecu, biti prava mama i obiteljska žena, dočekivati te sa smiješkom i ručkom i tome slično. – Pa koja budalaština, kao da bi ja želio da budeš takva. – Je li ona takva? Pa... jest. Ali to je ona, to je druga stvar. Ti si druga stvar, okreni se Aleksandar. Par trenutaka su gorjeli da se poljube ali ipak nisu. – Možda nam ipak nije suđeno, reče Aleksandar. Ti ostani noćiti kod mojih, ja ću do grada. Hvala ti na svemu Petra. - Hvala i tebi Aleksandre. - Ovo je izgleda to, pozdravljamo se, rastavljaju nam se puti. Reče Aleksandar sa tugom u glasu. – Jest, razilaze nam se putanje. Ali već su se bile razišle. Samo to nismo znali. – Ostaj mi sa duhom kojeg imaš, reče joj Aleksandar. Takav duh se ne viđa često. – Ostaj i ti muškarac koji jesi. Takav muškarac se ne viđa često. Pozdraviše se i Aleksandar ode. Petra je ostala iza sa suzama u očima. Znala je da postoji još puno muškaraca sa kojima može biti, ali pustila je sebi da osjeća tugu. Neka ovo bude moj dan tuge, pomisli. Voljela je Aleksandra, i nije se mogla oteti dojmu da su jedno za drugo. Ali možda su se stvarno toliko promijenili da više nisu kompatibilni. Ili samo puštaju da ih vuče inercija. Poželjela je da potrči za Aleksandrom i kaže mu koliko ga želi i koliko misli da bi bili dobar par, ali nije htjela. Ta odluka mora biti na njemu, a on je tu odluku kako stvari stoje već donio. Isplakala se u šumi pored sela, obrisala suze i vratila se u dom Aleksandrovih. Bilo joj je preteško, gušilo ju je biti u toj kući, ali dobro, preživjeće jednu noć i sutra ide dalje. – I onda si našla Ljubičastu daru, upita Slavica? – Da, nabrala sam ih, valjda će biti dovoljno. Svaka ti čast, malo ko bi to mogao izvesti. Ovo je ipak velika planina, a i opasna. Ljudi govore o zlodusima koji žive na višim djelovima. – Jedini zlodusi koji tu prebivaju su ljudi koji sebi dozvole da ih opije moć, ili preuzme mržnja, ili pak da se odreknu svog života kako bi pobjegli od boli koju osjećaju. - Ti nisi naišla ni na kakve zloduhe? Petra nije znala kako bi objasnila, ali Aleksandrova mama je djelovala dovoljno inteligentna da shvati, pa joj je odlučila objasniti. Ne postoje nikakvi zlodusi. Postoji samo jedan duh, Duh planine. On se može prikazati kao zloduh, ali to je samo zato što ti želiš da ga vidiš kao zloduha. Međutim, on ti daje samo ono što tražiš, ako tražiš moć, dobićeš je, ako tražiš znanje, dobićeš i znanje. Jedino onima koji traže znanje on daje sve svoje darove, ali i oni koji traže moć, mogu ju dobiti. Pa zašto im daje moć? Slavica. Zato što je oni traže. I ako imaju karaktera da nose tu moć, onda je i dobiju. Duh ne određuje dobro i zlo, ljudi to određuju. Moć sama po sebi nije zla. Ljudi koji ju zloupotrebljavaju ju čine zlom. – Čudan neki duh mi to djeluje, reče Slavica. Nije toliko čudno kada prođeš trening koji on zahtjeva. Već budeš spremna da usvojiš lekcije. Petri se nališe oči suza. Sjetila se Duha, i koliko je čarobno sve oko njega bilo. Sada bi mogla spavati, umorna sam, reče Slavici. Može, može, evo ovamo je soba, ako se još sjećaš. Slavica će blagonaklono. Sjećam se, reče Petra. Laku noć. – Laku noć, fino mi spavaj, da imaš snage za sutra. – Hoću, hoću, reče Petra i zatvori vrata. Petra je sutra ustala i pozdravila se s Aleksandrovom mamom. U selu je još odlučila posjetiti Damira. Došla je do njega i pokucala na vrata. Njegova žena je otvorila. Ooo, pa gdje si nam ti, upita Petru. Evo, došla sam da vam se javim, je li Damir unutra? Jest, jest, samo uđi. Ušla je i javila se Damiru. Damir je odmah načeo jedno pivo, sebi i jedno Petri. Nisam planirala sjedati, al kad već inzistiraš, može. Reče Petra. Družili su se i Petra je prepričavala svoje doživljaje na putu do planine i na povratku. Damiru je bilo posebno zabavno kako su joj ukrali stvari. – Pa zar si tako naivna, upita je. – Nisam više, reče. Kako ti, ima li dovoljno radnika za posao? – Ima, ima, snađem se ja svako ljeto i proljeće. Ima sezonskih radnika, da se pronaći. – Inače, kod nas je sve po starom, nema nekih promjena. Jedna godina više manje, reče Damir, život se neminovno okreće, i mi se okrećemo s njim i to je to. Dobro, bilo mi je fino, reče Petra. Popila je već pivo. Sada trebam krenuti. Ako hoćeš možeš ostati noćiti, da se još družimo. – Moram ići, žurim da donesem Daru na vrijeme, reče Petra. Petra je izašla iz sela. Bila je pomiješanih emocija, sreće i tuge. Sreće što je konačno našla sebe, a tuge zbog Aleksandra. Ali nije joj tuga predstavljala problem, jer je našla mir dublji od svih nemira. Svijet joj je bio kao da je s njega dignut veo. Ne kao da je svijet iluzija, nego više kao da je ona sama bila iluzija. Svijet je tu, stajao takav kakav jest cijelo vrijeme. Ona je posegnula za kartom da vidi gdje će, kad primjeti da karte nema. Jao, izgubila je kartu! Gdje će sada poći. Pustiće intuiciju da ju vodi, i krenu u jednom smjeru. No put je vodio uz planinu. Penjala se polako i nije znala gdje ide. Na jednom mjestu je noćila, pokrivena dekom i sutra je ustala i nastavila put. Krajolici su se smjenjivali, i priroda je bila lijepa. Gledala je planinu sa dubokim poštovanjem i ljubavlju. Odavde se vidio gornji dio planine, i sjetila se kad ga je prije par godina gledala, kad joj se činio tako dalekim kao da nikada do njega neće doći. Sad kad je gledala na sebe, bila je hrabra, stvarno hrabra. Ali i naivna. No to je opet fina mana, naivnost, s obzirom kakve sve mane ljudi mogu imati. Ona je pošla u nepoznato, u nepoznat svijet ne očekujući ništa, i otkrila je ovu čarobnu, ali i nezgodnu planinu. Sve što je na njoj otkrila je imalo svoju drugu stranu medalje, al sad je, izgleda, na točci na kojoj su obje strane medalje pomirene. Imala je jaku volju, volju koja joj je ojačala kroz sve šta je prošla na planini. Penjala se dok nije morala napraviti pauzu zbog nedostatka hrane. Pošla je u lov. Ušla je u šumu, skrila se u grmlje i čekala. Znala je da ovdje ima divljih zečeva, i imala je strijelu zapetu za jednog od njih. Cijeli dan je čekala uzalud, i zaspala je gladna. Sutra ujutro kad je čekala ugledala je zeca. Opucala je strijelu i bio je to pogodak. Kad ga je ulovila, zahvalila mu se na životu koji daje za nju, znajući da će i ona tako jednom dati život za druge životinje. Stavila ga je peći i sjedila. Razmišljala je o planini, o Duhu planine. Kakav li je svijet duhova, razmišljala je. I o Elementima, sad kad je spoznala jedinstvo svega što postoji, nije mogla zamisliti kako postoje odvojena Božanstva. Ali dobro, ona možda i nisu odvojena. Možda ih samo mi odvajamo, a u stvarnosti su to sve samo različite manifestacije jedan te iste sile: Ljubavi. Tako je to najvjerovatnije. Zapravo, sigurno je tako. Opet joj je prošlo kroz glavu kako ljudi doslovno shvaćaju sve šta čuju o Elementima i o Božanstvima. Nije imala potrebu da ih mijenja, kao što je imala prije. Sad joj je bilo savršeno jasno da je to sve kako treba da bude. Ti ljudi treba da budu takvi, da ne treba, bili bi drugačiji. Ona međutim, može pomoći samo nekome ko želi pomoć, može uputiti jedino nekog ko traži put. I tu je njena moć ograničena, na onome koji hoda svojom stazom života leži odgovornost za taj isti život. Razmišljala je šta bi radila kad se vrati u Gorski vis. Željela je pisati, željela je liječiti ljude, željela je pomagati ljudima da dođu do znanja. Imala je puno želja. Ali nema žurbe, ima dovoljno vremena u životu da uradi sve što želi. Zec se ispekao i ona ga je pojela skoro pola. Ostatak je strpala u torbu i nastavila uz planinu. Polako je hodala i došla je na jednu oveću livadu. Tu je brala jestivo bilje i jela ga je. Zeca je čuvala za još koji dan, ako bude gladna a ne bude imala hrane. Penjala se i nije joj bilo jasno gdje ide. Razmišljala je da se okrene i vrati, ali intuicija ju je vodila naprijed. Hodala je i došla je već u poznatu šumu, ovdje je sa Antom, to jeste Duhom prerušenim u Antu išla u lov. Od kud je sad tu, pomisli, to je dalje na putu. Očito ju je intuicija dovela da se još jednom sretne s ovim mjestom. Dobro, sad zna zašto je pošla u suprotnom smjeru, sutra će se vratiti nazad . Ubrzo je došla do kolibe, i koliba je bila prazna. Odlučila je tu prenoćiti. Sjetila se kako ju je Ante učio loviti. Duh se pobrinuo da ne krene nespremna na planinu, a kasnije ju je malo zajebavao da vidi dokle je spremna da ide po znanje. Kako je smiješno bilo, sada se sjetiti kad se penjala na drvo da vidi duha, i uranjala glavu pod vodu. Sama se sebi smijala. Koja luda šala, pomisli. Stvarno, Duh ima smisla za humor. Tu je pojela ostatke od zeca i opet je bila bez hrane. Vodu je napunila u čuturu i znala je da neće biti žedna. Nije ju bilo strah ni gladi ni žeđi. Znala je da stvari dolaze onima koji ih traže. A u momentu kad ih ljudi pretvore u svoje posjedovanje, tada propadaju kao pijesak kroz stisnutu šaku. Stvari koje su joj dolazile je prihvaćala kao dar. I nije se vezala za njih, nego je puštala da odlaze kako su i došle. Jedino tako može biti uvijek otvorena za novu stvar. Kad je ništa, tad je sve, pomisli. Zaspala je tu i ujutro rano ustala. Nije htjela gubiti vrijeme, odmah je pošla je putem i ponovo je izbila na Aleksandrovo selo, i nastavila se spuštati. Bila je sve bliže i bliže Gorskom visu, i bila je uzbuđena. Još malo i njenom će putu doći kraj. Nakon nekog vremena, došla je do livade. Pošla je putem uz livadu i došla je do rijeke. Znala je da treba prohodati podosta do mosta preko rijeke, pa se već spremila na dužu šetnju. Ponovo je noćila u šumi pored, i ujutro nastavila hod. Došla je do mosta i prešla ga. Sad se morala vratiti kroz šumu do pastirove kuće. Šta li je i s njim od kad ga je zadnji put vidjela. Došla je do ulaza u šumu i nastavila put. U par mijesta se ukrštao sa drugim putevima, ali sjećala se otprilike ispravnog puta kroz šumu. Hodala je nekoliko sati i izbila je na livadu odakle se vidjela livada i pastirova kuća. Došla je do kuće i pokucala. Niko nije otvarao. Mora da je na ispaši, pomisli Petra. Nastavivši dalje, naišla je na stado ovaca, ali začudo, nije ga čuvao pastir, nego neki mlađi momak. Petra mu se približila. – Ja sam Petra. Reče. – Ja sam Goran, odgovori pastir. Zadnji put kad sam bila ovamo ovdje je živio jedan starac, znate li šta je s njim bilo? Ne znam baš, reče Goran, ovdje su bili on i njegova žena, ja sam išao sa svojim malim stadom ovaca na planinu, kad mi je on ponudio da mi proda njegovo stado. Nije tražio veliku cijenu i ja sam pristao na to. U cijenu je ulazila i ova kuća iza. – I gdje je starac otišao? Upita Petra. – Otišao je prema podnožju planine, ne znam ni ja gdje. On i žena su otišli skupa. – Žena? Petra će iznenađeno. – Da, imao je ženu. - Čuj to, pomisli Petra. Izgleda da se starac ipak zaputio da pronađe sreću. \- Nego, brzo će noć, ako želiš možeš noćiti kod mene, reče Goran. Petra se dvoumila i onda pristade. Nek stekne još jedno prijateljstvo na ovoj magičnoj planini. Pomogla je Goranu malo oko ovaca i vratili su se u kuću. Ovce su uveli u štalu. – Ja sam dodao kući malo svog štiha. U kući su bile rezbarije od raznih drveća, likovi raznih vrsta, Božanstva elemenata, i slično. – Ovo je moj hobi reče. Volim navečer ili ujutro uzeti drvo i rezbariti ga. – Vidim, i mogu reći da ti super ide, reče Petra. Jesi li razmišljao da prodaš nešto od toga. – Ne želim, reče. Nešto poklonim putnicima, nešto prijateljima i tako, nemam namjere da zarađujem na ovim rezbarijama. To radim za svoj užitak i nek tako i ostane. – A šta tebe dovede da budeš pastir? Upita ga Petra. – Volim životinje. A volim i planinu. Nije ova planina bez veze sveta. – Jest, planina je sveta sa velikim razlogom. Reče Petra. – Zvučiš kao da znaš šta pričaš. Reče Goran. – Zato što znam, nasmija se Petra. Zezam se malo. Znam neke stvari, za sada dovoljno. No nije dovoljno samo znati, znanje se mora utjeloviti. Mi moramo biti znanje, ne samo znati. – Da, da, ima smisla. Goran će. Znaš, želja mi je uputiti se na vrh planine. Kažu da je jako nepristupačan. Jest, nepristupačan je, ali ako baš želiš, možeš se popeti na njega. Ja sam se popela, reče Petra. Ozbiljno?! Goran će sav oduševljen. Nije moguće, sigurno me lažeš. - Evo imam ti ovo ko dokaz, pokaza mu Ljubičastu daru. Ona raste samo pri vrhu planine. – Da, čuo sam za nju, ali sad je prvi put vidim. Potpuno je suha. Prošlo je dosta vremena od kad sam ju ubrala. Vrh je prelijep. Visovi izviru iz oblaka, kao kakvi zubi zemlje koji dosežu tu visinu. A sam vrh je veličanstven. – Jednog dana ću i ja poći na putovanje ovom planinom. Mada to vjerovatno neće biti još. Goran reče. – Znači fino ti je sa ovcama, voliš ih? Upita ga Petra. – Da ne volim ne bi bio ovdje. Ko bi silom čuvao ovce, muzao ih, šišao i sve to. Ja imam neku vezu sa ovcama, volim te životinje. I volim prirodu, a i samoću. Nekako kad sam sam u prirodi, sam sa ovom planinom, osjećam se svježe, kao da osjećam neku vječnu mladost. Proljeća bujaju, ljeta su taman ni vruća ni hladna, u jesen i zimu idem s ovcama u podnožje planine u svoje selo, prodam nešto sira, vune i mesa. Te time prehranim sebe i ovce za to vrijeme, i onda opet na planinu. Jeseni i zimi taman ispunim potrebu za druženjem. Tako da mi proljeće i ljeto dođu kao odmor. Al evo, sad je već došla jesen, pa ću brzo nazad selo. – A da li ti vukovi napadaju ovce? – Do sada nisu ni jednom. A nisi mi rekla, šta si tražila na vrhu planine, zašto će ti Ljubičasta dara? Otac mi je bolestan, reče Petra i Dara je jedini lijek protiv bolesti koju je dobio. Morala sam se popeti na vrh planine da ju uberem. – Ali ne kajem se ni jedne sekunde što sam otišla na ovo putovanje. Jer sam se preporodila. Uz pomoć Planine, Duha planine, mudrih ljudi i svoje volje i odlučnosti, uspjela sam doći do točke o kojoj sam mogla samo sanjati. Bukvalno sam umrla i ponovo se rodila. Ne znam kako da ti objasnim. Prvo sam imala iskustvo u kojem sam progledala i vidjela da je sve što postoji ljubav. To sam vidjela, ali nisam bila sređena. Onda su me počeli obuzimati razni strahovi, i vidjela sam da mi se ličnost boji smrti. Te jednom prilikom sam bila izložena smrtnoj opasnosti i prihvatila sam smrt, da ću umrijeti. I kad sam to prihvatila, ono staro u meni je umrlo a ostala sam ja, ja koja je cijelo vrijeme bila tu ispod naslaga starog u mojoj glavi. Teško je to objasniti, tek kad čovjek sam prođe te procese može znati kako je to uistinu. Bilo je teško, ali zato je sada sve to prošlost. Prošlost na kojoj sam zahvalna. – To što govoriš me podsjeća na ono što razni mudraci govore. Reče Goran. - Vjerovatno je to isto, reče Petra, samo što mudraci uglavnom propuste taj dio o tome koliko je to sve skupa zabavno i uzbudljivo. Svijet čuda se otvara pred nama, svijet koji je stalno bio tu, ali mi nismo imali oči koje ga mogu vidjeti. Čak sam vodila čopor divljih vukova, potpuno su me prihvatili, kao da sam jedna od njih, reče Petra. – Jao, pa to je preludo, Goran će. I stvarno su te slijedili? Jesu. A ja sam ih osjetila, iznutra. Osjetila sam kako je biti vuk. Imam moć da osjećam živa bića. – Jel osjećaš mene, Goran se već malo uzvrpoljio. Osjećam, reče Petra. Ti si mi onako, svježe zelenkasta energija. Kao lagano osvježenje jutra na planini. – To je vjerovatno točno, zato i jesam na ovoj planini Goran će. A bi li mene mogla naučiti tim što ti znaš. Pa, vjerovatno ne bih. Moraš sam krenuti na put, onda će učitelj doći sam. A uostalom, nemam vremena, nasmija se Petra. – Kad se već ovako fino družimo, možemo se i počastiti. Goran je donio bocu vina. I ne prihvaćam ne kao odgovor. - Ja stvarno ne bih, reče Petra, nije mi sad do energije alkohola. – Pa možeš popiti jednu čašu, da ne pijem sam. – Dobro, toliko mogu. Nakon što su večerali, Goran nače bocu vina. Eh, sad ćemo uživati. U kući je gorjela vatra, bilo je upaljeno nekoliko svijeća, bio je pravi domaći ugođaj. - Hajmo ovako, reče Goran. Ja popijem gutljaj, pitam tebe jedno pitanje, ti popiješ gutljaj, i pitaš mene. Hajde može, reče Petra. Ja ću prvi, reče Goran. – Da li si se ikad pokajala što si pošla na ovo putovanje? Petra odgovori: Bilo je momenata kad sam bila ljuta na ovo putovanje i sve oko njeg, i jednom se jesam bila pokajala, kad su mi bile preteške borbe sa samom sobom, reče. – Sad je tebe red pitati, Goran će. – Da li ti ikad fali ženskih u ovoj osami? – Pa lagao bi kad bi rekao da mi ne fali. – Znače fale ti žene? – Fale. Red je bio na Goranu: Da li si, onaj, bila sa muškarcem do sada? Mislim do kraja – Nisam, reče Petra, nije trefio pravi moment, a sada nije trefio ni pravi muškarac. Petre je bio red. – Da li si ti ikada bio sa ženom? – Nisam, previše sam stidan, ne znam kako prići ženi. Petra se nasmija. – Nije smiješno, to me baš sputava. – Čekaj da nađeš ženu koja će prići tebi, reče mu Petra. – Sad je bio red na Gorana: Šta najviše želiš u životu? – To ću ti teško odgovoriti, želim puno stvari. Pisati, liječiti ljude, podučavati ljude, svašta nešto. Petra mu onda odgovori, a ti, šta ti najviše želiš? Pronaći curu koja će moći upratiti ritam života kakav ja vodim. Koja će voljeti iste stvari koje ja volim. – To svi želimo, reče Petra. – Jesmo, ali nije isto kad to želiš i kad si, recimo trgovac il kad si pastir. Reče Goran. – Priznajem, malo ti je teže, nasmija se Petra. Još su malo igrali i vino ih je oborilo. Ja idem spavati, reče Petra. Suviše sam umorna. A i pijana. Ti i tvoja jedna čaša. – Nije te niko tjerao da nastaviš, nasmija se Goran. Laku ti noć, reče joj. – Laku noć, odgovori Petra. Sutra su ustali ranije, popili po šolju mlijeka i doručkovali. Evo, spremio sam ti nešto da me se sjetiš. Reče joj Goran i doda joj figuricu jelena. – Jao, predivan je. Reče Petra. Nek ti bude uspomena na mene. Doručkovali su i vrijeme je došlo da Goran izvede ovce na ispašu. Onda je ovo izgleda to. Reče Goran. Pozdravljamo se. – Jesmo, reče Petra. Želim ti su sreću u pronalasku žene koja će te voljeti. – I ja tebi da nastaviš živjeti tako dinamičan i uzbudljiv život kakav živiš. Možda nekad i ja spoznam nešto od toga što si mi ti ispričala, pa ćemo moći podijeliti iskustva. – Nadam se da hoćemo. Ako ikad budeš u Gorskom visu, potraži me, Petra, otac mi se zove Nemanja. – Nadam se da će me put dovesti do tebe ponovo, Goran će. A sada zbogom. Ili doviđenja. – Doviđenja, reče Petra i okrenu se putem prema kući. Sada je već bila nadomak Gorskog visa, svega dan dva udaljena. Nije mogla vjerovati srce joj je lupalo od same pomisli na povratak. Kako će joj biti u Gorskom visu sada kad se ovoliko promijenila. Koliko će moći ostati, hoće li željeti živjeti u gradu. No dobro, odgovoriće na ta pitanja kad dođe u Vis. Hodala je i na par mjesta svratila da pojede sira kojeg joj je Goran dao. Gdje li je i pastir, razmišljala je, tek tako napustio stado, a govorio kako mu je ono sve što ima. Silazila je sve niže i niže i došla je do šuma prije gorskog visa. Evo me, skoro sam tu. Sišla je još neko vrijeme i izbila je na obronak. Napokon ga je ugledala. Gorski vis! Dom! S obronka se pružao predivan pogled, na zelenilo prošarano kućama i dimnjacima iz kojih se pušila vatra. Jesen je stigla i ona je stigla sa jeseni. Gledala je selo i potpuno joj se otvorila duša. Plakala je kao nikad do tada. Čitav put, čitav ovaj put što je prošla i sada se nalazi pred njegovim samim krajem. Nije imala hrabrosti da zakorači dolje. Gledala je selo i plakala. Srce joj je ubrzano lupalo. Napustila je ovo selo kao nevina djevojčica, a sad se vraća ne kao izgrađena osoba, nego kao potpuno preporođena osoba. Kako li će im to u selu pričati. Kome će moći ispričati cijelu priču. Ma ispričaće je svima koje bude zanimalo da ju čuju. Ili pak da postupi mudrije, da procjeni ko je za tu priču a ko nije, i da na osnovu toga procjeni kome će šta reći. Ostala je još pola sata gledajući selo. U isto vrijeme joj je bilo drago što se vratila, a u drugu ruku krivo što je njeno putovanje na planini gotovo. Ali ona je sad zakoračila na jedno sasvim drukčije putovanje, kojim će ići. I znala je jednu stvar, avanturama joj neće doći kraj. Za to će se sama pobrinuti. Nakon još pola sata gledanja u selo, napokon, učini prvi korak prema dolje. Polako je učinila još jedan, i ubrzo je već šetala i spuštala se prema selu. Nakon nekih dvadesetak minuta izbila je na ulaz u selo. Emocije su joj bile potpuno divlje, ali bila je mirna, u dubini duše. Uživala je u punom spektru emocija, u ljubavi, sreći, uzbuđenju, strahu, boli, sve je to prolazilo kroz nju a ona je promatrala i uživala u svakoj mrvici iskustva. Zakorači prema selu.

### POVRATAK

Kako je ušla u selo, Darinka, jedna starija žena ju ugleda. Petra! Petra! Jesi to ti? – Jesam odgovori Petra, ja sam, niko drugi nego ja. - Stigla si! Jesi li je našla, jel imaš Daru kod sebe?! – Imam Darinka, bez brige, Dara je u sigurnim rukama. - Jao pa to je nevjerovatno, moramo sazvati sve iz sela da se skupe kod Nemanje. – Kako je on, upita Petra. – Zadnje vrijeme je bio jako slabo, ali još je živ i bori se, reče Darinka. Znaš, nikada nije ni sumnjao u to da ćeš uspjeti. Darinka je pošla u selo da sazovu mještane, dok je Petra išla prema svojoj kući. Kad je došla blizu, stomak joj je bio sav u grču. No išla je hrabro naprijed. Došla je do vrata i pokucala. Niko nije otvarao. Petra je otvorila vrata i ušla sama. Oh, kuća, kuća, ona je kući! Preplavilo ju je uzbuđenje. Pogleda prema sobama i ugleda Nemanju gdje leži na krevetu. Na njegov prizor Petru obliše suze od bola i od radosti. Oče... – Ne moraš govoriti, reče Nemanja. Znam da si je našla. – Jesam. – Nisam ni sumnjao u tebe. Tvoj duh je bio stvoren za takvo putovanje. Oče, ja... Petra stade u po rečenice i zagrli ga. Stisnula ga je jako, a i Nemanja je nju, sa snagom koju je imao. Oče, ja ne znam... Ne znam odakle da krenem pričati. – Hajde ti odmori. Pa ćemo onda pričati, imaš vremena za to. Nemanja ju je gledao sa razumjevanjem. – Ja znam kćeri šta znači put uz planinu. Znam da to nije svačiji poziv, i znam da oni koji uspiju dobiju razne darove i blagodati. Ja vidim na tebi da si se promijenila. Ali vidim i da si ista ona Petra koja je otišla odavde prije skoro 4 godine. – Istina je, upravo tako je, reče Petra. Jedva čekam da ti sve ispričam! Reče mu. Ubrzo se u njihovu kuću sjatilo pola sela. Marin, doktor je došao ispred. – Petra, pa ti si uspjela! Marin će oduševljeno. Jesam. Petra će. – Pa kako si uspjela, toliko ogromno putovanje, kako si ga prošla bez ozljeda? – Imala sam pomoć, što od ljudi, što od planine. Znači i ti vjeruješ da planina posjeduje dušu. – Ne znam šta planina posjeduje, ali znam da je meni pomagala cijelim putem, na ovaj il na onaj način. Zaista je veličanstvena. Pa na kraju krajeva, na njoj se nalazi lijek kojim ću izliječiti oca i donijeti blagodati selu. – Istina, reče Marin. Možeš li mi dati Ljubičastu daru. Petra uze torbu i doda ju Marinu. Kad je Marin izvadio nabrane cvjetove Dare, nastala je prava euforija kući. Svi seljani su bili kao u ekstazi što je Petra uspjela. Sjećaš se mene, kucnu je netko iza nje. Ona se okrenu kad tu je bila Alma. – Oh, pa to si ti! Petra će. Zagrliše se. Došli su i Ismar i Nikola. Joj, stvarno si se promijenila u ovih par godina, Nikola će. I vi ste reče Petra. Jesmo, al imam dojam da nismo kao ti. – Ne znam, to ćemo tek vidjeti. Reče Petra. Nego, nešto si se proljepšao od zadnji put kad smo se vidjeli. – Hoćeš reć da sam bio ružan? Nasmija se Nikola. - Ne, nasmija se Petra, da to hoću reći, rekla bih ti. I ti si ljepša, drukčija. Zračiš nekako, neki mir odiše iz tebe, komentirao je Nikola. A opet si nekako svježa ko da si spremna za avanturu. – Za avanturu sam uvijek spremna, prokomentira Petra. Dok su oni pričali, Marin je kuvao čaj. Prva šolja je bila već spremna. Morao ga je popiti dok je topao, inače gubi na vrijednosti. Nemanja je popio šolju. Ovo pij ovako tri puta dnevno, ja ću dolaziti svaki put i napraviti ti po šolju čaja. Po pravilu u roku od tri tjedna bi bolest trebala proći. A sada bi vas molio da se raziđete, jer Nemanji sada treba mir. – Neka, neka ih, nije meni krivo što su oni tu niti mi smetaju. Ovo je veseo dan, i ima da ga proslavimo. Reče Nemanja. Svi su bili skoncentrirani na Petru. Pričaj nam, šta si sve doživjela. – Jeste sigurni da to želite čuti? Ja ne znam baš najbolje skratiti priču. Želimo, definitivno želimo. Petra im je ispričala koliko je mogla, o Duhu planine, o dobrim ljudima koje je sretala, o tome kako je dva puta zamalo skrenula sa prvog puta, čak im je rekla i da je probala Drvoružu. Na to su svi bili posebno zainteresirani, pošto su znali da je uzbudljivo. Ipak Petra nije dugo to opisivala, a cijelo vrijeme dok je pričala, trudila se da im ukaže na pouke koje je izvukla sa planine. Nije bila sigurna da li oni žele da čuju šta je naučila ili samo žele da im ispriča nešto uzbudljivo. Ona će pričati onako kako je bilo, pa ako im ne bude zabavno, nije ona kriva. Susret sa Duhom u njegovom pravom obliku ih je sve zapanjio. Neki nisu znali šta da misle o tome. Neki će vjerovatno misliti da je to sve bila projekcija njene mašte. Ali bilo im je zabavno kako ju je duh varao cijelim putem. Za vladavinu nad Hrastovgradom nisu mogli vjerovati, to im je bilo odlično. Mnogi su komentirali da bi oni željeli imati takvu moć. Petru to nije iznenadilo, ta sama ona je to željela. Onda im je ispričala kako je ubrala Ljubičastu daru i popela se na vrh planine. Nakon toga im je pričala o tome kako je bila loša i kako su je obuzimali strahovi, te kako je pobijedila strah od smrti i kako su joj vukovi pomogli da ponovo uzme ukradenu Daru. Stajali su u nevjerici. Da neko može tako prizvat životinje da mu pomognu, to im je bilo prosto nevjerovatno. Neki su već zaključili da izmišlja. Ali ona je znala da će neki to zaključiti, i bila je mirna s tim. Odlučila je biti potpuno iskrena i snositi posljedice toga. Kad je ispričala sve što je bilo bitno, pitala je njih šta su radili ovih godina. Nisu imali šta posebno ispričati, bio je to seoski život kao i obično, dok je ona bila tu. Mnogima je djelovalo preuzbudljivo kako je ona provela zadnje tri i po godine, da su i sami poželjeli uputit se u planinu. Ali Petra je znala da većina njih to neće uraditi. Ljudi vole maštati o pustolovinama, i o znanju, ali kad dođe momenat akcije, većina izabere ono što im je već poznato, a to je njihov komfor. Selo je bilo presretno zbog Petrinog uspjeha i sada su bili mirni, selo će snaći neki veliki blagoslov. No niko nije znao od čega će se taj blagoslov sastojati. Prošla su već dva tjedna i Nemanja je bio gotovo izliječen, već je mogao sam obavljati skoro sve, i vratila mu se snaga. Marin je dolazio svaki dan da vidi kako je Nemanja. – A ne mogu da te ne pitam Marine, reče Petra, kakav će to blagoslov snaći naše selo? – To ne mogu znati. Reče Marin. Znamo samo da će se desiti. Petra je očekivala da vidi šta će se desiti. Nakon tri tjedna Nemanja je potpuno ozdravio, kao da nikad nije ni bio bolestan. Selo je napravilo slavlje u ime toga. Petra je bila na slavlju, ali nije htjela javno govoriti. Previše toga ima za reći da bi se skratilo. Ipak, seljani su navaljivali, pa je Petra odlučila da će se ipak obratiti okupljenima. – Ovaj put, put na planinu, koliko god da je bio težak, i koliko god da je bio pun izazova, bio je nešto najljepše u mom životu. Naišla sam na tolika čudesa, i tolike blagodati, koje većina ljudi ne stekne za vrijeme života. Ali to nije bitno. Ono što je bitno je to da ostanemo ponizni pred svim ovim golemim čudesima koja nas okružuju. Da ostanemo mali i ponizni pred ovom svetom planinom, jer nam ona daje blagodati koje često ni ne vidimo. Da ostanemo ljudi, bez obzira na to koliko smo napredovali naspram nekih drugih ljudi. Da uvidimo da smo svi jedno i da smo svi skupa, dio ovog svijeta oko nas. I da smo svi krhki i da nam nema pomoći od drugih, da sami ne bi postigli ništa. Ja sam imala razne vrste pomoći na svom putu. Od Duha planine koji me obučavao, do raznoraznih mudrih i dobrih ljudi koje sam sretala na putu. Neki i nisu bili tako dobrih namjera, pa su me bili opljačkali, ali ja ih ne osuđujem. Ko sam ja da im sudim, kad nisam nikada bila u njihovoj koži? Ovo putovanje je bilo puno više od nalaska Ljubičaste dare. Tražeći nju, ja sam našla sebe. A i vi svi možete naći sebe, u svojim svakodnevnim aktivnostima, samo budite svjesni, svjesni sebe i svijeta oko vas. Ja sam stekla mnoge blagodati na planini, i voljela bi ih podijeliti s vama, ako mognem. I zadnje za zaključak: Nije svako zlo za zlo, ni dobro za dobro. Nikad ne znamo šta nam sutra nosi, i ono što vidimo sada, se u svakom trenutku mijenja, i ne znamo kakvo će biti sutra. Petra je završila svoj govor i seljani su joj oduševljeno aplaudirali. Svaka ti čast, komentirali su. Napravili su joj vijenac od cvijeća i stavili joj oko vrata. Petri nije godilo ovo preveliko veličanje nje same, jer je znala da bi je već sutra mogli mrziti zbog ovog il zbog onog. Ali neka selo slavi, ovo je ipak fešta radi sela, ne radi nje same. Kad je počela muzika Petra je plesala. Prošlo je dugo od kad je zadnji put plesala. Ismar je plesao sa njom, i primjetila je da Ismar želi nešto. Ona nije bila raspoložena, samo su plesali, i indirektno mu je dala do znanja da neće ići dalje. Seljani su joj dolazili i ispitivali je o raznim dijelovima njenog puta uz planinu. Ona je objašnjavala sve, ali neke stvari dosta njih nije moglo shvatiti. Ipak, iznenadila se nekima koji su bili inteligentni i koji su shvaćali bit cijele priče. – I kako je to, živjeti u novom svijetu, nakon što si proživjela smrt? Pa na očigled je sve isto kao prije, ali je sve drugačije. Kao da tek progledaš, po prvi put, i nađeš sebe i svijet u potpuno drugačijem svijetlu, ali opet je sve isto, samo jasnije vidiš sve. – A dobro, stekla si i neke moći, da dozoveš životinje, i slično. – To je sve ljubav. Ako imaš ljubavi, i zovneš životinju iz čiste ljubavi, ona će doći. Ali za to treba biti potpuno čist. Treba doći unutar sebe do točke gdje smo jednaki kao sva druga bića. Iz te točke možeš pozvati bilo koju životinju, ona će doći. I možeš osjetiti suštinu biljaka. – To zvuči odlično, reče jedna djevojčica iz grupe. Ali pazite na to, pođete li u ovu priču samo sa motivacijom da doživite ekstatične momente sa životinjama, ili nešto tome slično, možda nikad nećete uspjeti. Potrebna je puno ozbiljnija motivacija od te. Da spoznamo ko smo mi i šta je ovaj naš svijet koji nas okružuje. To je suština cijele priče. Otkriti samog sebe. – I šta onda kad se otkrijemo? Jedan mladić upita. – Onda, pa onda uživaš u svemu što doživljavaš. Nasmija se Petra. Ne, stvarno, onda uživaš u svemu, čak i u teškim trenucima imaš u sebi vrelo sreće koje ne prestaje. I jedno duboko osjećanje mira i ispunjenosti. - Zvuči jako dobro. – Pa i jest. Isprobajte sami, to vam je najbolje. – Možda se i ja jedog dana odlučim popeti uz planinu, s namjerom da se preporodim. – Ja nisam imala tu namjeru, ja sam pošla jer sam morala. Ne znam kako je poći s tom namjerom, vjerovatno bi planina ponudila rješenje i za tu namjeru. Ja sam se preporodila više jer sam morala nego jer sam htjela. Mada sam i htjela, jasno, ali to nije bio primarni cilj, primarni cilj je bila Dara. No ne brinite, ako je vaš put preporođaj, on će vas naći, ne morate vi tražit njega. Petra se malo zamorila pričom. Prepričavala ju je po ko zna koji put u ovih par tjedana. Nakon što je slavlje završilo, svi su se zaputili svojim kućama. Petra je napokon bila sama sa Nemanjom. – Kćeri, ja ti ne mogu dovoljno zahvaliti na ovome što su učinila za mene. Nemanja će. – Nemaš mi šta zahvaljivati, reče Petra. Zar ti ne bi otišao na sto puta veću planinu samo da meni pomogneš? A uostalom, meni je drago da sam pošla na ovo putovanje. Koliko god da je ono bilo zbog tebe i sela, bilo je i zbog mene. – Vidim ja da si se promijenila kroz ovo vrijeme dok te nije bilo. – Kao da si naglo sazrjela. Stekla si mudrost, to malo ko ostvari. – Ma dobro, ima mudrih ljudi, ja sam ih sretala na putu dosta. A ima i budala, nasmija se Petra. Meni je bitno da si ti živ, reče Petra. Zbog tebe sam išla na planinu, i znaš šta, hvala ti, i hvala bolesti koja me je natjerala da se popnem na planinu. Još da otkrijem kakva će blagodat snaći selo. Ali to ćemo otkriti sami, reče Petra, kad dođe vrijeme. Ubrzo je se jedan mladić razbolio u selu. Petra je došla da vidi može li mu pomoći. Bio je to Andrija, jedan momak iz sela. Andrija je imao intenzivne vizije strašnih stvari, sebe mrtvoga, glasovi su mu govorili da ubije ljude oko sebe, bio je jako loše. Marin je pokušavao mu pomoći sa raznim čajevima ali nije djelovalo. Čim ga je ugledala vidjela je u čemu je stvar. Andrija je dobio poziv, inicijaciju, koju nije najbolje podnio. On je još jedan na duhovnom putu. Petra mu je rekla: Ideš sa mnom. Idemo se popeti u planinu do livade gdje ćemo ti naći biljku koja će ti pomoći. Krucijalno je da ti dođeš sa mnom reče mu, ti moraš pronaći biljku. Andrija je bio van sebe, jedva je funkcionirao. Popeli su se malo iznad na čistinu, i za promjenu, bilo mu je dobro malo maknuti se iz rutine. Možeš li mi reći koje vizije imaš. Andrija je opisao, vidio je sebe mrtvog, ljude oko sebe pobijene, glasovi su mu govorili da ih ubije. Petra je pokušavala osjetiti koja bi m biljka prijala, onda se sjetila, Drvoruža. Otišli su do obližnje šume i našli je. Petra je skuvala čaj i dala mu da popije. Nakon nekog vremena on je utonuo u duboki trans. Petra se skoncentirala da osjeti šta on prolazi. Vidjela je da ga je Drvoruža trgnula iz tripa u kojem je bio. Otišao je dublje, osjetio je ljubav. Kada se prenuo, i dalje je imao vizije i glasove ali kao da su mu malo manje smetali. Šta si sve vidio, upita ga Petra? Vidio sam katastrofe, ubijene ljude, smrt svugdje, a onda sam polako počeo viđati lijepe stvari. Čarobnu šumu, ženu koje me vodila i pokazivala mi stvari, razne krugove i mandale. Bilo je lijepo, kasnije. – Da li imaš uvid šta bi ti glasovi i vizije mogli značiti? – Ne znam, ali imam osjećaj da nešto propuštam. Možda trebam naučiti komunicirati s tim glasovima. Ubrzo je Andrija počeo komunicirati sa svojim glasovima, a Petra mu je zadala strogu disciplinu. Ujutro ustane u osam, meditira, radi dok se ne umori, onda odmara u prirodi kraj potoka, poslije podne se viđa s njom i onda ide spavati u 10 navečer. Andrija se držao te rutine i polako su mu se glasovi počeli smirivati. Nisu više bili tako agresivni, govorili su mu da se ustane na vrijeme, i tako mu pomagali u dnevnim obavezama. Vizije su izblijedjele, skoro pa su potpuno nestale. A vidio je da u vizijama primijeti neke stvari iz života koje bi mu inače promakle. Kao da su mu te vizije bile potrebne, da procesuira stvarnost. Sada se uči procesuirati stvarnost samostalno, bez vizija i glasova, i trudovi su urodili plodom. Andrija je prihvatio svoje glasove i vizije kao dio svoje ličnosti, i kada je to uradio, glasovi i vizije su prestali. Ali stekao je mudrost kroz sav taj proces, puno je naučio o sebi, i o svijetu oko sebe. Vizije su mu bile put u njegovu ranjenu unutrašnjost, ali istovremeno i put ka vanjskom svijetu. On nije živio ispravno, u skladu sa svojim istinskim željama, i vizije i glasovi su se pojavili zbog toga. Glasovi su bili njegovi vlastiti savjeti njemu samom, koje nije slušao, pa su postajali sve agresivniji, kako ih je više ignorirao. Petra je pomogla Andriji da se izliječi, i izgleda da je ljudima iz sela počelo bivati jasno kakvu su blagodat dobili. Dobili su iscjeliteljicu. I mudraca, oboje u jednom. Petra je uspješno riješila probleme još nekoliko ljudi iz sela, i već su je svi zvali da dođe kad bi imala bilo kakav problem. Petri je to bilo previše, i rekla je da je zovu samo kad su ozbiljne stvari u pitanju. Također je zaposlila Andriju da radi s njom. Andrija je brzo učio i hvatao konce, i Petra je pomislila da bi on mogao biti idući iscjelitelj. Planirala se sa njim zaputiti u planinu da prođe trening kod Duha planine, ali nije imala vremena za to. Andrija će morati sam učiti, a ako i pođe na planinu, morat će to sam. Ili nekada poslije s njom, kada bude imala vremena. Glas o dobroj iscjeliteljici se brzo širio, i ubrzo su dolazili ljudi iz svih okolnih krajeva Petri da im rješava probleme. Uglavnom bi se iznenadili kad vi vidjeli kako je mlada. Često su bili skeptični, ali Petra im je svejedno pomagala, pa ih je dolazilo sve više. Petra nije imala vremena za sve to, ali Andrija je brzo učio. Iz svojih vizija koje je imao je naučio prepoznati kakav problem neko ima, jer se otvorio, potpuno, prema svijetu van sebe. Rekao je da mu je to došlo naglo, mada se energija u njemu nakupljala već mjesecima. Probio je granicu sebe i svijeta oko sebe, i mogao je osjetiti šta je nekome problem. Ti si rođen za iscjelitelja, reče mu Petra. Njih dvoje su radili, ali morali su odbijati puno klijenata, jer nisu imali dovoljno vremena da sa svima rade. Marin, seoski doktor, nije bio zadovoljan. Praktično je ostao bez posla. Isprva se žalio seljanima kako su Petrine metode sumnjive i neprovjerene, ali uzalud, Petrini rezultati su govorili za nju, i ljudi iz sela su je prihvatili kao iscjeliteljicu. Marin je kasnije otišao u drugo selo gdje su tražili doktora, napustio je Gorski vis sa gorkim okusom u ustima. Teško mu je palo da si prizna da je neko od njega bolji. Petra je već počela razmišljati da ode u Podnožje, obližnji grad, a Andrija se dvoumio da li da ide na planinu. Petra ga je uputila u meditaciju i on je već doživio neka iskustva meditirajući, iskustva ljubavi i zahvalosti. Polako je prolazio obuku da postane kompletan iscjelitelj. Petra je bila zadovoljna i sretna u poslu koji je radila, njena iskustva su urodila velikim plodom. Na momente joj je prolazilo kroz glavu da bi mogla naći nekoga, ali nije imala potrebu za tim, bilo joj je dobro i samoj. Kad neko trefi, trefi, ona neće forsirati. U slobodno vrijeme Petra je radila u polju s ocem, to ju je odmaralo i davalo joj snagu. Također je provodila dosta vremena uz potok u šumi. A družila se i sa Ismarom i ekipom, mada je za njih imala manje vremena nego prije. – Od kad si postala iscjeliteljica zaboravila si nas, reče joj Nikola, u šali, ali djelom i ozbiljno. – Stvari se mijenjaju reče Petra. I vi kad nađete posao nećete imati toliko vremena da se družimo. – A kad smo već skupa, što tratiti vrijeme na gluposti, hajmo negdje u šetnju. Otišli su do potoka i sjeli. Uživali su u prirodi, Petra je bila sretna, ispunjena. Iz nje je zračio mir, ali i neka divlja, nepripitomljena energija. Uvijek je bila spremna za akciju, i uživala je sama u sebi, voljela se je i bilo joj je lijepo. – Eh, jedva čekam ljeto da se mogu opet kupati. Reče Alma. – Meni je fina i ova zima, reče Petra. Samo nek nema previše snijega, mada je i on lijep. Ali zima je pri kraju, brzo će proljeće, pa ćemo u novi ciklus života. – Da, sve se vrti u krug. Ponekad se pitam, da li i mi se vrtimo krug do beskraja, Ismar prokomentira. Šta ti misliš, Petra, ti bi to trebala znati? – Pa iskreno, ja to ne znam. Nije mi dato takvo znanje. Ono što mi je dato je praktično, mir sa samom sobom, otkriće same sebe, prave sebe. Iskustvo ljubavi i zahvalnosti na životu. Znam da je sve ljubav, i da je ljubav dublja od smrti, ako me to pitaš. Ali šta se dešava kad umremo i kako se stvari dalje odvijaju, to ne znam. – Svašta, očekivao bi da ćeš otkriti te tajne. – Nisu sve tajne otkrivene odmah. Možda neke nisu i za vremena cijelih naših života. A i gdje bi zabava bila kad bi sve znali? Petra se nasmija. – Rađamo se u ovom svijetu bez sjećanja odakle dolazimo. Umiremo bez znanja kamo idemo. I u međuvremenu jedino što ostaje je da se divimo toj misteriji. Reče Ismar. I da radimo najbolje sa vremenom koje imamo. Da živimo život, istinski. – E to je nešto s čim se mogu složiti, reče Petra. Hajmo do Đeme na čaj, reče Nikola. – Hajde, prihvatiše ostali. Petra je tako radila i uživala u selu. Ali znala je da je njeno vrijeme u selu ograničeno. Njoj treba veće mjesto, sa više sadržaja i više ljudi, da potpuno da sebe, da liječi ljude i da im bude vodič na putu ka samima sebi. Jedan dan dok je bila na poslu, razgovarala sa jednom ženom o njenim problemima, neko joj pokuca na vrata. Ona otvori, i kad je vidjela ko je, ostala je zabezeknuta. To je Aleksandar! – Čuo sam da u ovom selu ima jedna iscjeliteljica, uputili su me ovamo, reče i nasmija se. – Je li možeš sačekat još dvadesetak minuta. – Čekam pola godine, 20 minuta više ne znači ništa. Petra je završila sa razgovorom sa ženom i zovnu Aleksandra. – Od kud tebe? Je li sve ok, il trebaš neku pomoć? – Trebam pomoć. Imam kroničnu grižnju savjesti. Zbog toga što te nisam čekao da se vratiš s planine, nego sam pristao na vezu s osobom koju ni ne volim. Reče joj. – Gdje je sad ta osoba, upita ga Petra. – Ne znam, razišli smo se i od tada nisam u kontaktu s njom. – I ti si mislio doći sada i očekivati da će sve odmah biti super? Petra će pomalo drsko. – Nisam mislio da će sve odmah biti super. Samo sam došao da te vidim. To je jedino što mi je bilo na pameti nakon što sam prekinuo vezu. Zapravo, zbog toga sam je i prekinuo, jer si mi jedino ti bila na pameti. Samo me zanima jedna stvar, da li imamo šansu, još uvijek, ili je stvar zauvijek gotova, da znam i da mogu ići dalje. Petra se zagledala u Aleksandra. Bio je sve ljepši kako je vrijeme prolazilo. Gusta crna kosa, i brada. Bio je markantan. Ali imao je neku magiju u svojoj duši, nešto što je jasno osjećala. Konačno, Petra reče: Ne znam da li imaš još šanse. Ali ja imam viška sobu u kući mi i možeš ostati kod mene, pa da vidimo kako će se stvari odvijati. – Pošteno, reče Aleksandar. Kad da se raspremim? – Moraćeš sačekati još par sati da završim posao. Budi negdje u selu, naću te ja. Petra je sada živjela sama, imala je svoju kuću, jer je dobivala novac od klijenata. Iako nije imala fiksnu cijenu, nego je ostavila ljudima da sami daju koliko mogu, imala je dovoljno novaca. Kad je završila s poslom, zatekla je Aleksandra pred svojom ordinacijom. – Idemo kod mene? – Idemo, reče Aleksandar. Išli su putem kući i Petra je već osjećala kemiju. Ali nije htjela još ništa poduzimati s Aleksandrom. Došli su u Petrinu kuću. Evo, ovo je mjesto, reče Petra. Ako ti nije problem, imam kauč za tebe da spavaš na njemu. Nije, nije nikakav problem. – I napustio si posao u gradu da mene potražiš? Upita ga Petra. – Jesam, reče Aleksandar. Morao sam znati na čemu sam. Nikad ni sa kim nisam osjetio isto ono kao s tobom. Jednostavno, moram znati je li to stvarno, i ima li šanse za nas, il te trebam zaboraviti, zakopati te negdje duboko u sebi, da te se više ni ja ne sjećam. – Nije zdravo da me zakopaš i da me se ne sjećaš. Zdravo je da me pustiš, ako nisam za tebe. – Ja ne znam kako da te pustim, sve ove godine te nisam pustio, samo sam varao sebe da te puštam. Al evo, sada sam tu, sad je momenat odluke. – Polako, reče Petra, ima još do odluke. Zanimalo ju je koliko je Aleksandar ozbiljan u namjeri da bude s njom, ali ako je dao otkaz na perspektivnom poslu, napustio curu i došao bez ičega na Gorski vis, to ipak nešto znači. Petra je bila iscrpljena taj dan, pa je ubrzo nakon posla zaspala. Aleksandar je slikao, sa sobom je ponio jedino svoj pribor za slikanje. Slikao je nešto apstraktno, ali inspiracija mu je bila Petra i Gorski vis. Kasnije je i on zaspao na kauču. Sutra ujutro ga je Petra probudila da popiju čaj. – Mmmm baš je fin, reče Aleksandar. – U međuvremenu sam naučila dosta o biljkama. Znala sam da će ti se ovaj svidjeti, paše uz tvoju energiju. – A ti, paše li uz tvoju. – Pa ukusan mi je, reče Petra, valjda znači da paše. Sad me je na posao, mnogo ljudi treba pomoć, reče Petra. Evo tebi ključ, dođi do mene u ordinaciju oko u 4. Pa ćemo tada opet skupa kući. U međuvremenu, nađi si neku zanimaciju, slikaj u prirodi okolo, ili se druži, imamo jedan kafić u selu. Samo upitaj nekoga gdje je 'Kod Đeme', i uputiće te, ako želiš popiti piće i malo upoznati seljane. Petra je radila, iz jednog sela su je zvali na put da pomogne čovjeku koji je nepokretan, rekla je da će doći za dva dana. Radni dan je prošao, i ponovo se našla sa Aleksandrom. Aleksandar je poslušao njen savjet i otišao slikati na obronak iznad Gorskog visa. Pokazao je Petri sliku, i Petra je bila oduševljena. – A nije još ni gotova, reče Aleksandar. Vratili su se kući. – Jel želiš možda na put sa mnom prekosutra? Upita ga Petra. Idem u susjedno selo da vidim mogu li pomoći jednom nepokretnom čovjeku. – Može, to je odlično, reče Aleksandar. – Mislim, ne to što je čovjek nepokretan, nego što idemo na put, nasmija se Aleksandar. – A nije loše ni što je nepokretan, inače ne bi išli na put, nasmija se Petra. Aleksandar se isto nasmija. – Volim crni humor, reče. Aleksandru se sviđalo u Gorskom visu, uživao je i u samoći a i u vremenu s Petrom. Nije se pokajao što je došao u ovo udaljeno selo. Prošao je još dan i Petra i Aleksandar su se spremili na put. Ordinaciju je Petra ostavila Andriji, kojem nije bilo svejedno, jer je prvi put da ima takvu odgovornost. Ponijeli su hrane u naprtnjačama i počeli hodati. Šuma oko njih je bila ogoljena i bilo je hladno, ali dobro su se obukli. Šta li je sa tim čovjekom, pomisli Petra. Hodali su skoro cijeli dan, i izbili su u susjedno selo. Sreća pa su žurili, da ne moraju negdje noćiti po ovoj hladnoći, mada, Petra je noćila i na puno hladnijim mjestima. Kad su sišli u selo, potražili su kuću od gospodina Admira. Seljani su ih uputili i brzo su je pronašli. Kad su ušli u kuću, Admirova žena Anica ih je odmah pozdravila: Oh, hvala Božanstvima tu ste. Uđite, uđite, napraviću vam čaj. Admir je ležao na kauču u dnevnoj prostoriji i Petra i Aleksandar su se upoznali s njim. Petri je sve bilo jasno čim je vidjela starca. Ali nije htjela ništa isprva komentirati. Anica je zato bila nestrpljiva: Ima li nade za njega? Petra reče, neka još malo, pa ćemo vidjeti. Kako je ovo sve počelo Admire? Upita ga. – Ah, ne znam više ni ja sam. Malo po malo sam počeo gubiti snagu. I polako je dolazilo da mogu sve manje i manje hodati, dok nisam došao do toga da ne mogu ustati iz kreveta. Pored svih mojih muka kroz život, još mi je jedino ova falila. Cijeli život teško radim, a ne mogu se izvući iz siromaštva. Imam slabašno i boležljivo tijelo, nisam zbog tog ni u čemu što radim mogao biti uspješan. Šta da ti kažem, neki ljudi se rode pod sretnom zvijezdom, a neki se rode da pate. Ovaj svijet je dolina suza, i život ništa doli patnja. Svaki dan molim Božanstva da se umiloste i da me uzmu, ali neće ni to. Moram se patiti i gotovo. Ali neka, neko i to mora. Petri je sve bilo jasno. Starac ima sindrom žrtve. Još sebe samosažaljeva. Nema ljubavi prema sebi, ni prema životu. Lakše mu je okriviti sudbinu za nesreću u svom životu, nego preuzeti odgovornost na sebe. Ali sada je kasno za pomoć mu. On je prestar da se mijenja, i nema sam volje da se mijenja uopće. Da shvati da je čitav život mogao proživjeti drukčije mu je previše bolno. Od tog stanja je na kraju i postao žrtva, žrtva sam sebe. Tako je bolest i došla na njega, on ju je sam stvorio. Petra je neko vrijeme pričala sa Anicom i Admirom, i konačno reče: Žao mi je, ali ja ovdje nemam moći. Ovo prevazilazi moje znanje, ja ti Admire ne mogu pomoći. Ah, nisam ni očekivao drugačije kćerce. Za mene ovaj život nema milosti, da mi udijeli neku radost. Mene je propatit se do kraja, pa nek tako i bude. Valjda na onom svijetu postoji nešto ljepše što me čeka. – Eh, koliko ih se tješi time, pomisli Petra. A ne misle o tome da i na onaj svijet nose sami sebe iz ovog svijeta. Hvala vam na gostoprimstvu, mi bi trebali poći. Reče Petra. Anica je bila sva u suzama. – Hvala vam što ste došli, prevalili sav put bar da vidite ima li pomoći. – Ma ništa, to mi je poziv, reče Petra. Zagrlila je Anicu jako, i pozdravila se i s Admirom, i krenuli su. U povratku ju Aleksandar upita: Kako si znala da mu nema pomoći? – Evo, ti si bio sa mnom, da li ti on djeluje kao neko ko može prihvatit pomoć? \- Prihvatit pomoć? Nisam nikad o tome razmišljao na takav način. Za svaki problem postoji rješenje, ali samo ako si otvoren da ga primiš. Tako je i kod bolesti. On nije spreman bit izliječen, čak se i navezao na svoju bolest, kao izliku da ga život maltretira pa da zato ne može postići ništa i biti sretan. Za pomoći mu bi trebale godine rada, a i to bi vrlo vjerovatno bilo uzalud jer on nije otvoren za promjenu. – Istina, reče Aleksandar. – Ne možeš pomoći svakomu, koliko god bi ja željela, nije moguće. – Da li ti teško padne kad imaš slučaj kao sad Admira? Kad mu ne moš pomoć? – Pa bude mi krivo, normalno da mi bude krivo, ali znam da se sve odvija kako treba, pa i njihova putanja na ovom svijetu. Ovaj svijet je poprilično ludo mjesto. A kakvo će drukčije i biti? Sa sviješću kakvu imamo nije čudo da nam je svijet u neredu. – Većina ljudi još živi jednostavno, na selima, reče Aleksandar. Nisu ih dotakle komplikacije života. Nas nešto što tražimo nešto više od života snalazne razne napasti. – Istina, da, snalaze nas, al snalaze i druge ljude. Samo što ljudi često nisu u stanju prepoznati šta im se dešava, pa ne reagiraju dok se ne razbole, duševno il tjelesno. Svi smo mi pozvani na isto putovanje, ali neko se odaziva a neko ne. U tome je jedina razlika. Al dosta o mom poslu, kako mi ti provodiš dane? Je li još slikaš većinom il se više družiš sa mojom ekipom? – Pa oboje, reče Aleksandar, fino mi je i jedno i drugo. – I šta si ti planirao za nas, kako bi živjeli, upita ga Petra. Pa nisam planirao ništa, došao sam da te vidim, pa da onda odlučimo šta bi, ako ti uopće budeš željela. Gorski vis je lijep i život u njemu je fin, ali nekako, mislim da meni treba malo više uzbuđenja. Zato se planiram preseliti u grad, ako bi se ti s tim složila. – Ja već neko vrijeme razmišljam o preseljenju u grad. Reče Petra. I ja želim više sadržaja i dinamike u životu. A i ko zna kakve bi nas sve avanture čekale u gradu! Reče Petra. – Pričaš u množini reče Aleksandar. Petra tada sebe uhvati da stvarno priča o njihovom zajedničkom odlasku u grad. – Nisam ni primjetila, nasmija se Petra. Dobro, omakne se svakomu. – Petra, ja sam već preko mjesec dana s tobom, moraš mi reći šta si odlučila. – Sačekaj malo i reću ti, reče mu Petra. – Kad ćeš mi reći? – Vrlo brzo. Prošli su pola dana hoda i bili nazad u Gorskom visu. Došli su u kuću. Kad su ušli i skinuli stvari, Petra poljubi Aleksandra. – Uf, nisam ovo očekivao ovako brzo. Aleksandar će iznenađeno. – Rekla sam ti da ću ti reći, odgovori mu Petra. Nastaviše se ljubiti i skidati i uskoro su bili goli. Ja, reče Petra, ovo mi je prvi put. – Nema veze, ići ćemo polako, ako bude bolno, staćemo. Vodili su ljubav strastveno i pažljivo, i Petra je uživala kao u rijetko čemu do sad. Nakon sat vremena su stali. – Da li i dalje spavam na kauču? Nasmija se Aleksandar. – Jesi, al na ovom mom ovamo, i Petra se nasmija. Dođe do njeg i uze ga za ruku i uvede kod sebe u sobu. Spavali su zagrljeni, i Petra je uživala u svemu. U toplini Aleksandrovog tijela, u dodirima prstom kojim ju je šarao po leđima, u osjećaju voljenosti od strane njega, i sa osjećajem da ona njega voli. Zaspali su i Petra se ujutro kasno probudila. – Joj, posao, izvini, moram ići. – Nema problema, Aleksandar će, samo ti, ja ću po starom, malo se družiti s tvojom rajom a malo slikati. Hajde, pa se vidimo poslije. Petra je bila sva ozarena, Andrija je primijetio promjenu. – Jesi to napokon završila s njim? – Ne tiče te se, nasmija se Petra. Zezam se, jesam, sad smo i službeno par. Prošlo je još neko vrijeme i Petra je bila sve više zamorena radom u selu. Ali se zato Andrija pokazao kao pravi učenik. Postigao je zavidno znanje, pokazao je izuzetan talent kao iscjelitelj. Petra mu jedno popodne reče: Znaš, ubrzo će ovo biti tvoja ordinacija. – Kako ubrzo? – Pa već neko vrijeme planiram da se preselim u grad. Treba mi uzbudljiviji život od ovog koji mogu živjeti ovdje na selu. A i Aleksandar bi u gradu mogao raditi nešto sa slikama. Logična opcija je da se preselimo. – Ali a ne znam jesam li spreman? Andrija će. Andrija, ti si probio granice ličnosti. Znači da si zašao u realnost izvan ove naše, uz moj trening, postao si odličan iscjelitelj. Nemaš zašto da se brineš, jer si i više nego sposoban za zadatak. Petra i Aleksandar su uživali u Gorskom visu, znajući da su im to zadnji dani koje će provesti živeći tu. Provodili su dosta vremena kod Petrine obitelji, i Nemanji se sviđao Aleksandar. – Ja mislim da u životu nikad ne treba odustati od onog šta voliš, reče mu jednom prilikom Aleksandar. Ako zapustiš svoju ljubav, postaćeš prazan, ljuštura od čovjeka. Ili ćeš postati luđak, il pijanica. – Istina reče Nemanja, mora se voljeti da bi se iole normalno živjelo. Ali ne nađu svi ljubav. Sad ja ne znam na šta ti misliš kad kažeš ljubav? – Mislim na stvari iz života koje voliš, djevojku, hobi, zanimanje. Čaj sa prijateljima, izlazak sunca iza planine, ovu planinu i sva bića na njoj. Sve je to vrijedno ljubavi, reče Aleksandar. – Družimo se već neko vrijeme, a još ti nisam vidio slike. - To ćemo drugom prilikom, reče Aleksandar, sad su mi kod Petre, a ne da mi se prolaziti pola sela da ih donesem. – Pa mogu i ja doći kod tebe, reče Nemanja. Možeš, Aleksandar će. Pošli su kod Petrine kuće i Aleksandar je pokazivao slike. Nemanji su se dopadale. Posebno mu je jedna zapela za oko, to je bila slika glave od čovjeka sa dva jezika i dva oka koja gledaju u dva različita pravca. - Šta ti ovo predstavlja? Nemanja će. – Ta, ta predstavlja podijeljenost unutar čovjeka. Znaš ono, želimo pojesti nešto, a ne bi smjeli jer nije zdravo, želimo biti s nekim ali nije pametno jer nije osoba koja je dobra za nas, i tako dalje, pa polarnosti, recimo dobra i zla, jedan dio nas naginje ka zlu, a drugi ka dobru i tako. To je slika dualnosti, ali opet cjelovitosti, jer je to na kraju jedna glava u kojoj se te dualnosti manifestiraju. – Impresioniran sam. Reče Nemanja. Toliko inteligencije iza jedne slike. I ti si mudar i pametan, nije se bez veze moja Petra zaljubila u tebe. Ako mene pitaš, super ste par. Hvala ti Nemanja, baš mi je drago da to misliš. – Kako su tvoji kući reagirali na tvoj odlazak? Upita ga Nemanja. Pa i nisu nešto posebno reagirali, već ja neko vrijeme živim samostalno. Tako da im nije bilo čudno. A nisam im ja rekao pravi razlog zbog kojeg sam ovdje, rekao sam da idem poslom i da ću se vratiti kad obavim posao. - Sigurno se brinu za tebe. – Poslat ću im pismo kad odemo u grad, u njemu ću im objasniti situaciju. I onda, Nemanja, hvala ti što si se razbolio, nasmija se Aleksandar. Ne bi nikad Petru upoznao da nije toga. - Nikad ne znaš šta je sreća a šta nesreća, Nemanja će. Često najveća nesreća donese najveće blagoslove. Samo, kao i za svaki blagoslov, mora postojati spremnost da ga se primi. Voda ne može ući u pun bokal. – Istina, reče Aleksandar. I ti si mudar, Nemanja. – Ah, moje godine, moram biti mudar. U mojim godinama ili si mrtav ili si mudar, nasmija se. – Dobro, skromnost je fina reče Aleksandar, ali isto nije svak mudar ni pod starost. Neki ljudi ostare ogorčeni, pa što su stariji to su ljući, kao zmije kad su pred smrt. – Ne zna svako proživjeti život, reče Nemanja. Ja sam svoj proživio fino, nisam puno od života tražio, dobio sam što sam dobio, bilo mi je dovoljno, hvala elementima, nadam se da će se tako i nastavit. Jesam ja ostario, ali ima još života u ovim nogama, nasmija se Nemanja. – A ima i u toj glavi, prokomentira Aleksandar. – Ah, previše mi hvališ glavu, prestani, još ću se umislit da sam kakav mudrac. Nasmija se Nemanja. Prolazilo je vrijeme i Petra i Aleksandar su razmatrali odlazak u grad. Samo oboje, da odu napamet, bez prethodnog plana, nije djelovalo pametno. Ali Petra je imala dobar osjećaj oko svega. Otići ćemo u grad i biće nam dobro, sigurna sam u to. Petrina ordinacija je radila ko luda, jer su dolazili ljudi iz dalekih mjesta da ju vide. Ona im nije svima mogla obezbjediti smještaj, ako im je mjesto iz kojeg su došli predaleko, pa su se snalazili na razne načine. Jedan dan Petra samo reče Aleksandru: Dolazi vrijeme, ubrzo ćemo u grad. – A da odemo prošetati gradom prvo, pa da onda odlučimo šta ćemo? Aleksandar će. – Pa može i to, da vidimo kolike su cijene konačišta, ili smještaja za moju ordinaciju. Tebi treba dosta prostora za slikanje, tako da moramo naći nešto. Petra je otišla u nedjelju, kad joj je slobodan dan, sa Aleksandrom do Podnožja, grada pored Gorskog visa. Hodali su gradom i Aleksandar je bio oduševljen njegovom ljepotom i jednostavnošću. U gradu su bile razne kuće koje su se iznajmljivale ili prodavale. Petra je imala novca da iznajmi sebi kuću za živjeti u njoj a i da od nje napravi ordinaciju. Pa bi onda polako gradila sebi kuću i ordinaciju. Aleksandar nije znao kako bi zarađivao, jedino da uz put stavi štand i prodaje slike. Šetali su gradom i sjeli u jednu zalogajnicu, da pojedu nešto. – I kako ti se čini, upita Petra. – Grad je super, taman, ni prevelik ni premali. A i lijep je, što isto nije nebitno. – Meni se isto dopada, reče Petra. Mogu se zamisliti da živim ovdje, barem neko vrijeme. Onda da vidimo cijenu konačišta. Hajde, da vidimo. Došli su do konačišta i cijena noćenja u jednokrevetnoj sobi je bila prihvatljiva. - Mogli bi tako živjeti neko vrijeme, ali morali bi brzo naći kuću, jer nemamo baš toliko para. Petra će. Da, nećemo moći biti dugo u konačištu. Aleksandar se složi. Još su malo hodali gradom, i noćili u konačištu. Sutra su pošli nazad u Gorski vis, da spakuju stvari i da krenu u Podnožje. Vratili su se u Gorski vis. Petra je već ranije najavila da se sele, tako da, seljani su znali. Ordinaciju ostavlja Andriji, koji je više nego kompetentan za rješavati probleme u selu. A ako je neki iznad njegovog znanja, Podnožje nije daleko. Seljani su zahvalili Petri na svemu što je učinila za njih i rekli joj da joj se nikad ne mogu dovoljno odužiti. – Ma kakvo oduživanje, rekla je Petra, ja sam vama dužna, što sam zbog mog tate i vas otišla na planinu. Rastanak je bio emotivan. Andrija je bio zabrinut da neće biti dobar jer još nije prošao kraj puta, a to je smrt njegove ličnosti, a Petra mu re rekla da ne brine o tome, to će doći kad dođe, a možda se već i desilo kad je dobio vizije i glasove. Rekla mu je da radi ono za šta ima prirodan talent i za šta se je rodio. Petra i Aleksandar su se oprostili od seljana, i posebno je emotivno bilo rastati se od Nemanje. – Kćeri, znaš šta sam ti uvijek govorio. Šta sam ti rekao i kad si pošla na planinu. Cijeli život te tome učim. Da šta god bilo ostaneš čovjek. A nikad ne zaboraviš male sitnice ljubavi koje možeš nekome dati. Da ne umisliš da si bolja od drugih. Da znaš da smo svi prolazni i da svaki dan iskoristiš ko da je zadnji. I najbitnije, da budeš čovjek, u pravom smislu te riječi. I da se boriš, šta god bilo, da se nikad ne predaš. – Tata, hvala ti na svemu, zaplaka Petra. Da nije bilo tvog odgoja bojim se da me vrana nikad ne bi izabrala da odem na planinu. Ti si meni usadio vrijednosti koje sam nosila sa sobom gdje god sam išla. Padala sam na svom putu ali uvijek bi se ustala. Kad bih se sjetila tebe. Reče Petra. Idemo, vrijeme je za poći. Aleksandar se pzdravi sa Nemanjom. – Imate divnu kćer. Reče mu. – I ona ima u divnog momka. Nemanja odgovri. - Hvala, hvala, ogromno hvala. Reče Aleksandar. - Znam da je ostavljam u dobrim rukama. Reče Nemanja sa suzama u očima. – Ne treba njoj niko da je pazi, Aleksandar reče. Ali eto, bit ću uz nju, šta god bilo. – Hvala ti. Reče Nemanja. - Hvala tebi, na svemu, a na Petri posebno. \- A sad idemo, reče Petra. Zbogom vam. Nemanja je plakao, plakala je i Petra. Vidimo se, nismo daleko, dolazit ćemo jedni u drugih. Okrenuli su se i pošli. Na izlazu iz sela su se okrenuli. Zbgom moj prvi dome, reče Petra. Zbogom, reče i Aleksandar. Krenuli su prema gradu, zagrljeni i plačući, oboje. - Ko zna šta nas čeka, reče Aleksandar. Ali ja znam da mene čekaš ti, i zato šta god da bilo, sretan sam. – Hvala ti što postojiš, reče mu Petra. Osjećala je tako duboku ljubav prema njemu. On je definitivno čovjek njenog života. Stisnu mu ruku i nastaviše dalje.

### Bilješka o piscu

Mate Grbavac je rođen u Mostaru, 13. 01. 1992. Živi sa roditeljima u Ljubuškom i od malena ima sklonost ka umjetnosti. Još kao dijete je pisao poeziju, a malo kasnije je počeo pisati i prozu. Bio je član udruge Alternativna liga, u Ljubuškom, udruge koja je u svom prostoru napuštene zgrade duvanjske stanice organizirala razne kulturne događaje, svirke, izložbe, večeri poezije i slično. 2010-te se seli u Sarajevo na fakultet, gdje završava bachelour Politologije. U Sarajevo je prvo bio član društva 'Trimis' koji su organizovali performanse i recitovani poeziju skupa u kafani 'Tito' na Čobaniji. Kasnije se počinje baviti stand up komedijom, koju uspješno radi par godina. 2016-te se vraća kući u Ljubuški i posvećuje se pisanju. Trenutno živi u Ljubuškom i nezaposlen je.

139

