 
Cam înghesuit
în bucătăria asta.
E micuță.
Intimă.
Trebuie să freci
la vasele astea.
Tu cu încă doi tipi
și ajungeți să vă
cunoașteți foarte bine.
Dezavantajul este că,
este oribil de cald
aici, frate.
Numele meu e
Miguel Trinidad,
Bucătar-șef
la Jeepney și
Maharlika, ascuns
în East Village.
Și când am pornit afacerea
am vrut foarte mult
să împingem în față
mâncarea de stradă din Philippines.
Cred că
mâncarea filipineză nu e
reprezentată în
Statele Unite.
Lumea nu știe
despre ea.
Nu a trecut
acel prag unde
alte popoare
pot să o încerce.
Lumea nu știe de ea.
E o combinație de asiatic,
malaezian,
latino-american, sunt multe
influențe spaniole
acolo și chinezești.
Și când aduci împreună
toate aceste arome
obții mâncarea filipineză.
Ce pregătesc
chiar acum
se numește
Beagle Express.
Iei un umăr de porc,
dezosat și
îl prăjești în unt.
Și îl asezonezi
pe interior și pe exterior.
Niște ardei iuți, ghimbir,
faci o pastă de ardei
iute din ardei
iuți și altele.
Se gătește încet.
Are atâtea niveluri
diferite de arome
că te duce într-o călătorie
culinară completă.
Am vrut să
evidențiem asta și
să arătăm oamenilor
despre ce e vorba.
E o mâncarea savuroasă,
mâncarea filipineză e delicioasă și
cu atâtea
niveluri de arome.
Orice poate de sine
stătător, dar când le pui
pe toate la un loc,
e cu atât mai bine.
Sunt născut și crescut
în East Village.
Și e grozav să fiu din nou
înapoi aici, gătind
în cartierul
în care am crescut.
Ba mai mult,
m-am născut într-un taxi
din New York, pe bune.
Dar am copilărit pe
strada Essex, între
Delancey și Rivington.
Aseara asociații noștri
ne-au însoțit în
aventurile noastre în și în jurul
orașului. Nicole Ponseca
și Tomas De Los Reyes.
Îi dăm bătaie.
Mai întâi mergem la
Salonul de ceai Nom Wah.
E în China Town
și e al unui prieten
bun de-al nostru,
Wilson Tank.
Un sushi bestial.
Mergem acolo
pentru dim-sum.
Dim-sum.
E cel mai
vechi local din New York
unde se mănâncă dim-sum.
Ce vreau să spun e că
e de la începutul anilor 1900.
Și este locul unde
mergem de obicei
ca să începem noul an.
A devenit o tradiție.
O tradiție de
Anul Nou.
Tradiție de mahmureală.
Da, pentru mine și
arlechinii mei.
Am ajuns.
Suntem la Nom Wah.
Prietenul nostru, Wilson,
care acum e patronul.
L-a preluat acum
vreo trei ani.
Face dim-sum
și stilul lui este
să pună multă, multă
dragoste în mâncare,
nu sunt mâncăruri care
stau într-un cărucior și
sunt învârtite de colo, colo
sau într-un aparat cu abur
așteptând ca
cineva să le comande.
E unul din locurile
noastre preferate.
Gogoșile.
E o notă
destul de bună, da.
OK, mă duc
să dau comanda.
Super.
Aici e
Salonul de ceai Nom Wah,
cel mai vechi salon de
dim-sum din China Town.
Aici servim dim-sum
întreaga zi.
De fapt,
pentru asta
suntem cel
mai cunoscuți.
Eu sunt nepotul
celei de a doua generații
de aici,
numele meu e Wilson.
Am avut faimosul nostru
rulou de ou, original,
care este practic o clătită din ou
pe care o umplem cu amestec de
legume și pui,
o dăm prin ou
bătut și o punem
deasupra focului.
Există vreo
regiune în China care
e mai cunoscută
decât altele
pentru dim-sum?
E specific cantonez.
Dim-sum înseamnă
„din inimă”.
Vorbești serios?
Da.
Wow.
Am mâncat
yuba, nu încercasem
până atunci.
E un strat
subțire de tofu cu care
împachetezi legumele.
Tot ce am mâncat
aseară a fost
destul de grozav.
În regulă,
ia uită-te aici.
Aah, supa de gogoși.
Wilson ne-a făcut o mică
demonstrație cum
să o mâncăm.
Muști vârful
și pui
puțin oțet.
Ce fel
de oțet e ăsta?
E oțet negru.
Acum, doar sugi
sucul dinăuntru
și după asta
mănânci.
Ce bun e.
E ceva care e
unic în felul său.
E o șmecherie cu
supă înăuntru.
Salivez numai
gândindu-mă la asta, frate.
E foarte bun.
În regulă,
ar trebui să o luăm ușor.
Suntem gata de plecare?
Gata să plecăm?
Da.
OK, mulțumim
mult, frate.
Mulțumim.
Eu s-ar putea
să am nevoie de trabuc.
E posibil.
Ăsta e
Bloody Angle.
Strada se cheamă
Bloody Angle.
Este strada cu
cele mai multe crime din
toate cartierele din SUA.
Ușa aia de acolo
te duce,
printr-o intrare
pe unde poți să cobori,
te scoate
într-o altă stradă.
Unul din principalele motive
pentru care au fost atât de multe
crime aici este pentru că
lumea poate să
o șutească și
să ajungă în alt loc.
Sus spre piața Chatham.
Deci, istoria ne spune
că au fost multe
morți în cartierul ăsta.
După Salonul de ceai
Nom Wah ne-am decis să
mergem la cantina Ducks.
E după colț
de Jeepney.
Au luat multe
influențe asiatice
și le-au sucit
într-un mod mișto.
Mâncarea e beton,
iar shot-urile bestiale.
Sunt imediat
după colț.
Numele meu e
Will Horowitz iar
asta e cantina Ducks.
Se pare că ieri mi-am trântit
o oală peste picior.
Iar asta a condus cumva
la un fel de operație
chirurgicală la spital.
Da, supura
lichid, frate.
A fost pe analgezice.
Ăsta a fost
bățul meu ajutător
când eram mic copil.
Și băutura
a fost de ajutor.
Bem mult
mescal și
am servit o băutură
care era mescal infuzat cu
ardei iuți Bhut Jolokia și
deasupra cu un float cu vin.
.
Nu a fost atât de picant
pe cât mă așteptam.
Chiar am crezut că
o să-mi dea în cap dar
a fost bine echilibrat.
Steve Laycock,
care se ocupă de programul
de băuturi,
am fost până la el.
Și am încercat niște
mescal pe care îl infuzează
cu alți agenți.
Asta e practic
rețeta de casă.
Minge de foc.
Noi
folosim practic
whisky alb, scorțișoară,
ardei și
fără să adăugăm zahărul.
Arde-l.
Noroc, băieți.
E preferatul meu,
într-un fel.
Da.
Are multă
scorțișoară.
La naiba, a fost
o tonă de muscat, frate.
Încă îmi mai țiuie
capul de la el.
Oh, al doilea muscat
pe care l-am încercat
se învechește în butoi.
Încă tânăr,
chiar și așa, destul de savuros.
Bun, să mergem
să mâncăm niște gât de capră.
Când ne-am întors jos,
gâtul de capră era gata.
E amuzant când
le auzi povestea,
fiindcă s-a dovedit
a fi o greșeală.
Pur și simplu s-au trezit
cu o grămadă de gâturi
de capră și au zis,
pizda mă-sii, hai să le afumăm.
Curry și acritură.
Vreau să spun că e nemaipomenit
de bun, nu te mai saturi.
E ceva ce
vreau să mănânc
în continuu.
Da.
Și încet,
ca să mă bucur
de fiecare înghițitură.
E al naibii de bun,
atât de bun.
Pentru noi
asta e pasiune pură.
În esența ei
ultimă.
Și mai stăm și în compania
unor oameni foarte cool
ca Nicole și Miguel,
pe care îi iubim foarte mult.
Am băut mult
și abia îmi
aduc aminte ce anume.
Nu trebuie să-mi țin
cămașa în dormitor.
Singurul motiv pentru care
îmi țin cămașa în dormitor
e testul de trecere.
Așa îmi dau seama dacă
o fată e cool sau nu.
Intră la mine în cameră
și au reușit să
ajungă
până într-acolo.
Și intră
în camera mea și
văd un mănunchi de
carne care atârnă de ea.
Și dacă sunt ok cu asta,
atunci e de păstrat.
Ne-am înghesuit
în mașină.
Chow Yun Fat.
Chow Yun Fat.
„Hey, Wilson, mă bucur că sunt aici”.
la care
„E un actor.”
Mergem să-l
culegem pe Topher
din ce o să fie primul
nostru restaurant.
Nu, tu stai pe mine.
Și apoi mergem
la Pouring Ribbons.
Patronul e un
prieten de-al nostru.
E un launge
pe Avenue B și
e un spațiu frumos.
Îmi place foarte mult
să privesc barul.
Până să
fim acolo,
ajunsese gașca Wells.
Gașca noastră li s-a alăturat,
împreună cu alți prieteni,
Lawrence care scrie pentru
The Chew.
E un prieten
de-al familiei.
Chow Yun Fat!
Chow Yun Fat!
Chow Yun Fat!
Chow Yun Fat!
Topher
este managerul nostru
general la Maharlika.
Și el e cu noi
de mult timp.
Și chiar nu sunt
o persoană
iresponsabilă, dar
uneori sunt foarte
iresponsabil.
E un personaj.
Topher este
un om fantastic.
E categoric
un personaj.
Foarte animat în
toate istorisirile lui.
M-am trezit în
Union Square,
cu un lichior
la subraț.
O doamnă, albă, mai bătrână
îmi făcea vânt
cu ziarul New York
Today.
Era ora patru
după-amiaza.
Ratasem toate brunch-urile.
Toți erau probabil
foarte
al naibii de ofticați pe mine.
La care eu, „trebuie
să merg la Starbucks.”
Îmi crapă capu’
de durere.
Totul se învârte.
Eu o să plec.
Îmi
pare rău.
Bun.
Pe această notă,
să mergem la Jeepney
unde o să gătesc
pentru voi, bine?
Stai, stai,
stai, stai, stai.
O să vă pregătesc
un festin, o să stăm
jos să mâncăm și o să
le trezesc pe pramatiile astea.
Mă întrebam
pe unde umbli.
Să nu cazi.
Se întâmplă destul de des
la televiziunea pe unde o ardem.
Noaptea târziu
luăm ceva de mâncare
și lumea
din cartier,
oamenii din zonă
pur și simplu vin,
bat la ușă și
ni se alătură.
Ce am făcut aseară
a fost să pregătim
un festin kamayanez.
Am pus coji de
de banane și
am pregătit un ospăț
la care mâncai cu mâna.
Am adus paste Vampa,
un întreg pește Lutjanus.
Peștele a stat la
marinat în
soia, ghimbir, ardei iuți,
și usturoi, doar
vreau să obțin un
înveliș bun
cu amidon de porumb.
Peștele cam
vorbește de la sine.
Dar știi,
vreau o crustă bună.
Frate, o să
fie grozav.
E o reuniune
de familie.
Wow!
Nu-mi amintesc
prea multe.
Știu că alcoolul
curgea la liber.
Băieții de la Ducks
au adus
niște sticle de mescal.
Am băut din
boluri de supă.
O să am un preludiu
cu fața pentru o secundă.
Oh, Doamne,
e minunat.
Frumusețea
faptului este că ne
strângem împreună,
stăm jos.
mâncăm și ne bucurăm
de o masă în familie.
Mulțumesc, băieți.
Ați fost grozavi,
ați susținut afacerea,
dar de îndată
ce am terminat
fiecare trebuie să
strângă după el.
Bun.
Așa că,
să ne simțim bine.
