 
Nu cunosc marile secrete ale actoriei,
e ca un fel de concept zen
în care într-un final spui: „Bine.
Ce crezi tu că e actoria... Nu mai fă asta! Și oprește-te.”
Dacă doar te relaxezi, asculți,
ești prezent în scenă, nu mai trebuie să îți faci griji
despre cum să găsești acea replică nostimă
sau să joci.
Dacă nu interferezi cu tine însuți, ești chiar interesant.
Oamenii îți vor înregistra gândurile și se vor prinde
prin ce treci, pentru că fața ta e accesibilă.
Și vei fi în personaj,
iar publicul te va urmări îndeaproape.
Cel mai important este pentru public
să urmărească procesul personajului.
Nu face nimic.
Și vei fi uimit la cât de mult faci.
Nu fă nimic.
Doar vorbește!
Soția mea trăgea pârțuri când avea emoții.
Avea tot felul de mici idiosincrasii.
Știi ce? Obișnuia să se pârțâie în somn.
 
Scuze că îți povestesc asta, dar, Will,
a murit acum doi ani, și astea sunt rahaturile pe care mi le-amintesc.
Lucruri minunate, știi, mărunțișuri ca ăsta.
Da, dar lucrurile astea îmi lipsesc cel mai mult.
Micile idiosincrasii despre care doar eu știam.
De aceea era soția mea.
Și ea era geană pe mine.
Îmi știa toate metehnele.
Oamenii numesc aceste lucruri imperfecțiuni.
Dar nu sunt, astea sunt lucrurile bune.
Și apoi trebuie să alegem pe cine lăsăm în micile noastre lumi ciudate.
Nu ești perfect, Sport!
Și lasă-mă să te scutesc de suspans. Fata asta pe care ai întâlnit-o...
Nici ea nu e perfectă! Dar întrebarea e
dacă sunteți sau nu perfecți unul pentru altul.
Asta e toată treaba. La asta se rezumă intimitatea.
Fiecare persoană e condusă de un adânc
adânc adânc adânc SECRET.
Găsind acest lucru pentru un personaj, îți dă rezonul lui.
Îl cauți și apoi încerci să îi găsești acea esență,
ce îl stârnește.
Dacă îl poți găsi, dacă îl poți găsi pe cel potrivit, vei ști.
