Köszöntünk mindenkit! Folytatjuk a délelõtti szekcióülést biztonság- és határvédelmi kérdésekrõl.
Következõ elõadónk Frank Füredi professzor emeritus, Kenti Egyetem szociológia-professzora.
Kutatása a félelem szociológiájával foglalkozik, a Nyugat kockázatkerülésével. Magyar könyve,
melynek címe Target Hungary, olyan kérdésekkel foglalkozik, amirõl ez a konferencia is szól.
Köszöntsék Frank Füredit!
Köszönöm szépen, hogy meghívtak. Nagy öröm számomra, hogy mennyire pozitív a kicsengése
ennek a konferenciának, milyen érdekes elõadókat hallottunk! Én most ennek a
a történetérõl szeretnék beszélni. Úgy tûnik számomra, ami ebben a legérdekesebb,
nemcsak a migráció története, hanem a leglenyûgözõbb számomra, szociológus számára
az, hogy milyen történet van a történet mögött. Mi a történet mögötti történet
és miért van az, hogy abban a világban, amelyben ma élünk, a határokat felzaklató,
negatív jelenségnek tekintik? Miért van az, hogy abban a világban, amelyben ma élünk,
határok értékelése annyira erõteljes? Évszázadokon keresztül, az emberiség
kezdete óta az emberek mindig is falakat emeltek. Az elsõ pillanattól kezdve,
amikor egy ember kerítést épített a háza köré, attól a pillanattól kezdve,
amikor valaki ajtót emelt a háza elé, határokat épített. És bárki, aki bármit tud
az emberi civilizációról, az tudni fogja azt is, hogy a civilizáció elõfeltétele
a falak építése. Azok a falak, amelyeket ma látunk, annyira negatív fényben
jelennek meg, a falak már akkor is ott voltak, az idõk kezdete óta, hogy
az emberek biztonsággal szereljék fel, azért hogy az emberek azon belül élhessenek
élhessenek és virágozzanak, meggazdagodjanak. Ma olyan világban élünk, ahol
a falakat teljesen negatív jelenségnek tekintik. Ha nem hisznek nekem,
ha azt hiszik, hogy csak kitalálom az egészet, akkor a Google-ön keressék ki a
’borderlessness’, tehát a határtalanság szót és azonnal rájönnek, hogy a Google-ön
aki hitelességet akar szerezni, erkölcsi hatóságot, ki fogja jelenteni, hogy
nincsenek határai. Hallottak már például a Médecins Sans Frontiéres, tehát az
Orvosok Határok Nélkül szervezetrõl? Ennek az a következménye, hogy ha az ember
francia vagy angol orvos vagy kínai orvos, akkor morálisan alacsonyabb
szinten van. De nemcsak orvosokról van szó, akik azt mondják magukról,
hogy határok nélküliek. A Google-ön kikerestem egy másik szervezetet, ahol
határok nélküli mérnököknek, zenészeknek, vegyészeknek, állatorvosoknak,
végrehajtóknak, könyvtárasoknak, építõknek, vízvezeték-szerelõknek, jogászoknak,
csillagászoknak, kreatív újságíróknak és rabbiknak is nevezik magukat, papoknak,
gyógynövénykutatóknak, akupunkturistáknak és bohócok is vannak határok nélkül.
Ez nekem nagyon tetszik, határok nélküli bohócok! El kell mondanom, hogyha
különféle határok nélküli szervezeteket keresünk, Sans Frontiéres, nem találunk
egy olyat, aminek az a neve, hogy nemzetközi terroristák határok nélkül,
ez nem létezik online, nincsen website-ja. Nem találunk olyan website-ot,
aminek az a neve, hogy nemzetközi embercsempészek határok nélkül.
Ezek nem léteznek. Olyat sem találunk, akit úgy hívnak, hogy nemzetközi
spekulátorok és pénzmosók határok nélkül, õk kicsit szerényebbek. Nem szívesen
nyilatkoznak arról, hogy milyen orientációjúak. És nagyon sok tekintetben
nevethetünk is persze. Én is amikor megnéztem ezeket, én is nevettem.
És beszéltem a fiammal errõl, és azt mondtam neki, hogy: vagy mi vagyunk õrültek
vagy a világ többi része õrült. Hiszen semmi értelme nincs annak, hogy ilyen
erõteljes legyen valami, ami határok nélkül van. De az ilyen impulzus mögött, hogy
elmondjuk az embereknek, hogy mi határok nélkül dolgozunk, nagyon mély kulturális,
morális értékváltás található, amely mostanában fejlõdött ki a nyugati világban,
most kristályosodott ki. A határok nagyon fontosak szerintem. Fel kell tenni
a kérdést, hogy: miért ellenzik az emberek? Egészen mostanáig fizikai
határokról beszéltünk. Azokról a fizikai határokról, amelyeket a tömeges
embermozgások fenyegetnek. De nem szabad elfelejteni, hogyha az emberek kérdõre
vonják a határokat, akkor egész egyszerûen nemcsak egy fizikai határt vagy egy
fizikai kerítést vonnak kétségbe, hiszen a határok elleni érv az állampolgárok
elleni érvként is mûködik. És azok az emberek, akik azt mondják, hogy a határok
rosszak, azt is mondják, hogy az állampolgárság alapvetõen negatív jelenség.
Errõl egész irodalom jött már létre, amely kijelenti, hogy hogyha valaki
privilégizált állampolgár – ezt a rettenetes angol szót használjuk, hogy
privileged citizenship – akkor azt mondjuk, hogy az, aki Magyarországon született
vagy Franciaországban született, annak több joga van, mint annak, aki
Etiópiában született vagy a világ egy másik részén. Ez hogy lehetséges?
Az érv az, hogy az állampolgárság önkényes, mivel elég szerencsések voltunk ahhoz,
hogy az Egyesült Államokban vagy Magyarországon születtünk, ettõl nem kéne, hogy
hogy több jogunk legyen, mint azoknak, akik a határhoz érkeznek még aznap reggel.
Õt ugyanúgy kéne kezelni. Ez egy nagyon fontos érv. Hiszen az állampolgársággal
szembeni ellenségesség egy alapvetõ fenyegetést jelent a demokrácia ellen.
A demokratikus élet, a demokratikus politika azon múlik, hogy van-e
állampolgároknak olyan csoportja, akiknek felelõssége van és komolyan is veszik.
S az a lényeg, hogy kedvenc filozófusom, Hannah Arendt is ezt mondja, hogy a
demokráciát csak úgy gyakorolhatjuk, ha annak van fizikai határa. Valós demokrácia
egy meghatározott területen belül, fizikai területen belül jöhet létre, mert
csak azon a területen belül vállalhatnak az emberek felelõsséget és
számoltathatók el tevékenységeik következményeiért. Beszéltünk mostanáig a
migránsokról, de ne felejtsük el, hogy a határok fenyegetettsége végül elvezet
valamihez, amirõl még nem beszéltünk, ami szerintem a legveszélyesebb kulturális
fejlemény jelenlegi világunkban. Ez pedig az a kívánság, hogy deterritorializáljuk
a nyilvános életet, hogy megszabadítsuk a polgárok a területeiktõl, és ekkor már
nem magyarok leszünk és nem amerikaiak vagy németek leszünk vagy izraeliek, hanem
absztrakt egyének leszünk, akiket közösségükbõl kiemeltek, kontextusukból
kiemeltek, ahol élnek és absztrakt egyénenként, mint ahogy ezt Hannah Arendt is
leírja, megsemmisülünk. Szó szerint megsemmisülünk közembernek lenni. A tét tehát
nagyon magas, hiszen a határok elleni támadás megfosztja az embereket a
a nemzetiségüktõl és a területüktõl. Megszabadít minket attól a világtól,
84
00:09:09,500 --> 00:09:16,000
amelyben élünk. Számomra úgy tûnik, hogy nagyon érdekes, hogy azok az emberek,
85
00:09:16,000--> 00:09:23,500
sans frontiéres, akik határok nélkül dolgoznak, a nemzeti önrendelkezést is
kritizálják és nemcsak a nemzeti szuverenitást kritizálják, hanem az
állampolgárságot is kritizálják. Azt mondják nekünk, hogy mi mind emberek vagyunk,
emberi lények. Biológiailag ez így van, emberek vagyunk mindannyian ebben a
teremben is. Mindenkinek van itt két lába, két karja lehetõleg – körülnéztem –,
mindannyian nagyon szépek Önök itt ebben a teremben és mindannyian egyformák
vagyunk. Egyidejûleg azonban velünk kapcsolatban az az érdekes, ami minket
különbözõvé tesz. Hogy egy adott kultúrából, szocializációból jöttünk, mindenkinek
mindenkinek külön történelmi öröksége van, és ezt nem akarjuk elveszíteni.
Ez tehát a jelenlegi helyzet. A kérdés akkor az: hogy mi az, ami most történik?
Mi zajlik? Szerintem, ami most történik, az egy támadás. Remélem, hogy ezen
majd elgondolkoznak hazafele menet. Nemcsak a fizikai határokat támadták meg,
hanem a szimbolikusakat is. A szimbolikus határok elleni támadás legalább
annyira fontos, mint a fizikai határ megtámadása. A szimbolikus határok
megtámadása azt jelenti, hogy kérdõre vonjuk a saját jogainkat,
hogy meghúzzuk a határokat. Nem tudom le lehet-e fordítani magyarra ezt, hogy
meghúzzuk a határokat az életünk minden területén. Észrevették, hogy olyan
világban élünk, különösen Amerikában, ahol a határok meghúzását az a kijelentés
kritizálja, hogy a határok meghúzása elõítéletes. És az elõítéletesség pedig
rossz mindenkinek, elõítéletektõl mentesnek kéne lennie és azt mondjuk, hogy
a határok meghúzása kulturális bûncselekmény. Milyen vonalakat nem húzhatunk meg?
Elõször is, amely nagyon gyorsan el fog tûnni, az elsõ határ, az, ami
a magánéletet a közélettõl elválasztja. Amerikában, Angliában a személyesrõl
és politikusról beszélünk, az ember személyes és a politikus politikai.
Hogyha a kettõt összekeverjük, akkor tönkretesszük a közpolitikát és
beavatkozunk a családok magánéletébe. Ez az elsõ vonal, amit el akarnak törölni.
A második vonal, amit el akarnak törölni egyre inkább, és soha nem gondoltam, hogy
megélem ezt a napot, ez pedig a nõk és férfiak közötti határ.
Nevezzenek ódivatúnak, Önök között nõket és férfiakat látok. Kettõ között senkit
nem látok. De ez azért van, mert én ódivatú vagyok, nem tartok lépést az új
genderekkel, az új nemekkel, amiket mostanában genderlétrehozó iparág kitalál.
Legfontosabb határvonal számomra, apaként, megkérdõjelezték, a gyerekek és a
felnõttek közötti határvonal. Szülõk és gyerekek közti határvonal. Egyre inkább
azt mondjuk, hogy a gyerekek bölcsebbek a szüleiknél, folyamatosan azt mondjuk,
hogy ez egy képszerepbeli, mesterséges határvonal felnõttek és gyerekek között,
a gyerekek legalább annyira bölcsek, mint a felnõttek. És odajutunk, ezt látom
Amerikában folyton, hogy ez a rettenetes folyamat, amit én a gyerekek
felnõttesítésének nevezek, amikor a gyerekeket felnõttként kezeljük,
szexualizáljuk, kiemeljük világukból. És amikor felnõttesítjük a gyerekeket,
addig a felnõtteket gyerekesítjük. Tehát a felnõttesítés és gyerekesítés parallel
egymás mellett halad. És én azt gondolom, ezek a korlátok, ezek a határok,
amelyeket most eltörölnek, legalább annyira fontosak, mint a többiek.
Egy utolsó dolog: tegnap Orbán Viktor miniszterelnök azt mondta, nagyon helyesen,
hogy Magyarország kis nemzet. Magyarország nagy nemzet a geopolitikai harcok
megvívásához, amellyel szemben állunk és ezzel neki teljesen igaza volt.
De szükségünk van még valamire, Magyarország, és nemcsak Magyarország, de
Európa is: nagy gondolatokra van szükségük, intellektuális erõforrásokra, amely
lehetõvé teszi, hogy megvívjuk ezt a kulturális háborút az új határtalansággal
szemben. Ezzel a rettenetes kampánnyal szemben, amelyben automatonok leszünk,
amely tönkreteszi a családi életet. Ez a rettenetes kampány, amely
minden formáját tönkreteszi az életnek, amire szükségünk van azért, hogy
eljussunk a jövõbe. És nemcsak Magyarország jövõje forog kockán, hanem az
hanem az emberi civilizációé.
Köszönöm szépen!
