Hey!
Hola, hola...
El meu nom és José Andrés.
Soc cuiner.
Soc asturià, soc català,
soc espanyol i americà.
M'agrada donar menjar
als meus restaurants,
però també m'agrada
donar menjar a tothom.
Qui és José Andrés?
És un immigrant...
que ha aconseguit
el seu somni americà...
i ha fet de la cuina l'instrument
per fer activisme social
a favor dels immigrants.
I que no ha deixat de fer
el que li agrada...,
que és cuinar,
innovar en la cuina...,
però alhora, ha volgut traslladar
la plataforma que li dona la cuina
per defensar una minoria
cada vegada més majoritària,
que són els llatins
als Estats Units,
i que a través de la cuina,
ell sintonitza amb aquesta comunitat
per defensar els seus drets.
S'ha convertit en una mena de símbol per a aquesta comunitat.
És un símbol, perquè se'l veu
com un immigrant...
que ha sabut triomfar
amb la seva feina,
perquè va arribar amb una sabata
i amb una espardenya,
i ha construït un imperi
a base de treballar
i treballar molt dur.
I en aquest país, qui treballa,
treballa dur, i respecta les normes,
té futur, perquè el país
l'hi reconeix i pot créixer.
I ell és l'exemple de qui ha arribat
de molt avall
i ha sapigut arribar molt amunt.
La seva relació amb el poder,
quina ha estat sempre?
Ell es va apropar molt
als demòcrates
i, particularment, a Barack Obama,
que molt probablement va ser un
dels que van accelerar el seu èxit
i la difusió del seu nom.
I Barack Obama li va obrir
les portes de la Casa Blanca,
com un gest per incorporar
els immigrants
dintre de l'administració Obama.
I li va obrir les portes
de la cuina perquè cuinés per ell,
i això ell ho va saber aprofitar.
José Andrés té una habilitat,
i és que comunica molt bé.
Té un anglès
amb un accent molt fort,
però és graciós, és simpàtic...,
i té profunditat
quan explica les coses.
Això, amb les ganes de treballar
i el talent que té per a la cuina,
fan un còctel que en aquest país...
Funciona.
Et catapulta, sí.
I fins al punt
de que ell es va enfrontar
a l'actual president, Donald Trump,
quan havia signat un acord
per tenir un restaurant
en el seu hotel aquí a Washington,
i quan ell va adonar-se
de les seves posicions polítiques
en qüestions d'immigració,
José Andrés va dir:
"No, no, jo no hi puc ser".
"La meva moral no m'ho permet,
els principis no m'ho permeten".
Té amics, José Andrés?
Jo crec que té...,
que pel fet d'haver-se abraçat tant al Partit Demòcrata,
pot haver-hi republicans
que no el vegin amb bons ulls.
Però la cuina és un seductor
molt atractiu,
i per tant estic convençut
que tots aquells que el critiquen,
quan s'asseuen a la taula
d'un restaurant de José Andrés,
i a Washington n'hi ha diversos,
i jo he estat...,
et diria que els he tastat tots
menys un...,
crec que les diferències polítiques queden esvaïdes per la bona cuina.
No sé si tu consideres
que algun dia, José Andrés,
tal com li va la carrera,
el podem veure a la Casa Blanca,
al Senat o al Congrés.
Fent carrera política?
Tot és possible.
Si volgués ser president,
tindria popularitat, almenys.
No podria, perquè no ha nascut
als Estats Units.
Ell podria ser congressista,
podria ser senador...
o membre
de la Cambra de Representants...
Però no podria ser president.
No, perquè un president
ha d'haver nascut als Estats Units.
De moment.
De moment,
s'ha de canviar la Constitució.
Què tal?
Què tal, Ricard? Com estàs?
Com estàs? Molt bé. I tu?
Benvingut. Molt bé.
Gràcies.
Aquí estem..., a Washington.
Aquí estem,
mira, aquí, a un restaurant.
Però és antic, aquest restaurant.
Quants anys té?
Ja portem aquí... 15..., 16 anys.
Aquí als Estats Units
et coneix molta gent,
però a Catalunya i Espanya, potser quan dius el nom de José Andrés,
no saben qui és, no?
Home, no ho sé, això.
Tampoc és una cosa
que em preocupi gaire, però...
pensa que vaig estar dos o tres anys a Televisión Española;
vaig fer anuncis de televisió...

per a diferents companyies.
I sempre, en general, la premsa
m'ha tractat molt bé, vull dir...
Però aquí, per exemple,
has presentat un premi Oscar;
surts a tots els xous de televisió que hi ha i que hi haurà.
I en canvi, a Espanya, segurament,
aquesta imatge de tu no la tenen.
És a dir, popularment
aquí ets molt conegut.
Sí..., pot ser, però ja et dic.
Vaig molt a Espanya
perquè m'agrada molt.
Vaig molt a Barcelona,
vaig molt a Astúries, a Andalusia...
Són els llocs que jo vaig allà,
hi tinc molts amics
i tothom m'estima molt,
i jo estimo moltíssim a tothom.
I això és el que a mi m'agrada.
Cada vegada que vaig cap allà,
torno a casa.
Tu vas néixer a Astúries.
Sí, jo tenia 5 anys
quan vaig arribar a Catalunya.
Els meus pares eres ATSs.
Li va sortir una feina al meu pare
a Bellvitge,
ens en vam anar allà i vam començar
a viure al Prat de Llobregat.
Del Prat ens en vam anar al costat de l'Hospital de Sant Pau,
al final de l'avinguda Gaudí,
a Padre Maria Claret.
Em sembla que era el número 47.
Quina memòria!
I d'allà ens en vam anar
cap a Santa Coloma de Cervelló,
perquè hi havia un club de tenis
que ens agradava anar-hi,
Tenis Can Via.
I es pot dir que jo soc un nano...
Quan em dius: "Tu d'on ets?"
"Soc de Santa Coloma de Cervelló".
I quin record en tens,
d'aquella època?
¿Ho recordes com una època dolorosa,
quan els teus pares van emigrar
a Catalunya?
No!, per mi va ser un moment màgic.
La manera com ens van rebre
a la meva família, va ser una...
O sigui, no va poder ser millor.
Vam ser una família més
des del commençament,
gent que em van ajudar
a arribar a un país
que parlava una altra llengua,
però que em van rebre
com si fos un fill més.
I la cuina?
Quan va arribar la cuina?
La cuina va arribar de sempre.
Al meu pare li agradava cuinar molt.
La meva mare era la que cuinava més entre setmana,
el meu pare feia...
els seus "pinitos",
però els diumenges era
el que feia la paella.
I el meu pare
sí que em va ensenyar el...
Jo volia cuinar
i un dia em vaig enfadar,
perquè jo sempre feia el foc.
Vaig dir que jo volia cuinar,
i ell em deia que no,
que necessitava que jo fes el foc
perquè era l'únic que ho sabia fer.
No..., un dia em vaig quedar
molt enfadat i em va enviar fora...,
"després parlem".
I després, em va agafar i em va dir:
"Jo sé que volies cuinar,
"però el més important és
el que tu estaves fent,
que era controlar el foc".
"Si ets capaç de controlar el foc,
podràs fer a la teva vida
el que vulguis".
Això... és real,
aplicat a la cuina...,
però és una metàfora meravellosa
de la vida.
Aquella ensenyança
que em va donar el meu pare,
encara vaig tardar a adonar-me,
potser,
que va ser la millor ensenyança:
"Controla el foc".
"Ho has d'entendre,
"i una vegada que tens aquest poder de controlar el foc,
pots fer a la vida el que vulguis".
Fins al punt que vas treballar
a El Bulli, dos anys.
Això d'El Bulli va ser...
Jo tenia ja un restaurant al costat de L'Antull, on jo cuinava.
A la plaça Sant Pere...
De Roses.
Dintre de Roses,
que ara hi ha un banc.
I la mare d'un amic,
que tenien allà El Mirasol,
que és un restaurant-cafeteria,
és cafeteria, gelats,
"sandwiches mixtos"...,
ens va pagar d'anar a El Bulli
a menjar, al fill seu i a mi,
i me'n recordo que hi vaig anar.
I clar, el que senties d'El Bulli,
que el Ferran era...
una persona creativa, daliniana...,
i veure-ho;
i després, el Ferran va vindre...
a menjar unes gambes "al ajillo"
al meu restaurant, a la barra...
Ràpidament, vaig veure...
L'any següent hi vaig tornar,
a treballar amb el Ferran, i...
vaig conèixer un mestre
en els seus començaments,
quan ningú sabia que ho seria.
Vull dir, El Bulli és, ha sigut
i serà un lloc màgic sempre.
I és cert que tu vas ser el cap
de Joan Roca?
Bueno...
Jo, imagina't, jo tenia... 17 anys.
I jo estava en una de les estacions, l'estació freda,
quan aquest senyor, que era cuiner, que tenia un restaurant familiar,
va vindre a fer,
al final de l'estiu, com un "stage".
Me'l van posar a mi
a l'estació freda,
perquè l'estació freda era jo i jo.
I va ser màgic, no?, i des de...
des d'aquells temps ja hem sigut amics per sempre,
encara que no hàgim passat
gaire temps junts.
És com una connexió
que és molt difícil d'explicar.
No hi ha gent amb més cor
que Joan Roca i la seva família.
# ("Freshly squeezed",
de "Twin Peaks", Angelo Badalamenti)
#
Què tal, Nova York?
(Adrià) Bé, bé, mira,
unes gambes a l'"ajillo".
En això, amb el José,
no estem molt d'acord.
Home, això una gamba... Això són llagostins, eh, uns gambots.
No he vist una gamba tan gran, aquí.
(Adrià) Jo vaig conèixer
el José Andrés
l'any vuitanta...,
87-88.
-Perquè tu el vas conèixer el...?
-88, crec.
Jo hi vaig estar el 88,
que vaig venir a fer un "stage",
que hi vaig estar gairebé dos mesos,
que ell estava de cap de partida,
de la partida de freds,
i jo vaig entrar d'ajudant seu.
Però estàvem sota una pressió,
ja en aquella època, molt important.
Ja, ja.
No? Estàvem en una època que El Bulli començava a despertar-se...
I allà començaven a passar
coses realment importants.
El nivell d'excel·lència era tan alt,
i, per tant, el nivell
de concentració era tan alt,
que jo recordo molt el José Andrés
que deia contínuament:
"Joan, ens volen fer fracassar.
Ens hem de posar les piles,
que ens volen fer fracassar".
El Ferran estava contínuament:
"José Andrés!", no, "JR!"
JR. Clar, això tu...
Clar, heu de pensar que el José Andrés és ara, que és més important.
-Però te'n recordes, Ferran?
-Ell sempre ha sigut el JR.
Clar, que era un pupes; de seguida
les bronques sempre anaven per ell.
Però era l'època que El Bulli tenia una estrella Michelin.
Sí, el 88, sí.
I, per tant, hi havia allò,
escolta, que...
És que era un lloc que, hòstia,
no sé per què punyetes
va passar això.
-Hi havia un magnetisme de gent...
-Que va continuar...
I que, després, a tots
els que vam passar per allà,
en aquella època
i les que van venir després,
ens va canviar.
És a dir, ens va activar alguna cosa referent a l'inconformisme,
a les ganes de fer millor les coses,
agafar-nos molt seriosament
la feina...
Jo crec que va ser un revulsiu.
Era una massa mare,
gent que veníeu...
i els que es quedaven...
I anava jo agafant-ne.
Però és que és flipant,
perquè estem parlant, "no, el Joan Roca i el José Andrés", com si...
Com si Messi... Estaríem parlant
de Messi i de Cristiano Ronaldo.
I que estàvem allà, no? Clar,
perquè vam començar molt joves.
Explicant historietes, no...
Ah, és que teníem vint-i-pico d'anys, en aquella època.
El 88 jo en tenia... 26,
i tu, 24.
Clar. Estàvem començant.
Imagina't, amb aquesta edat...
ja et trobes en un món on intueixes
que passaran coses.
Jo me'n recordo d'una cosa:
de les nits.
Jo tinc una...
La meva última nit a El Bulli, eh,
amb el José Andrés i tota una colla,
al cap d'uns anys
encara m'ho recordaven.
Érem 13, i jo anava dient:
"Trece chupitos".
Sobre la barra...
L'horari era...
A les 9 i mitja, entràvem, no?
Vale. Fèiem fins a les 4 i mitja, 5.
Tornàvem a entrar a les 7,
sopàvem una miqueta,
acabàvem a les 12, 12 i mitja,
i a la una, de "juerga".
Hi ha l'anècdota que tothom sap.
Que ell va arribar tard un dia,
i com tothom sap, per mi,
això és sagrat,
em vaig cabrejar i dic: "Ves-te'n", i se'n va anar a Amèrica.
I, segurament,
per allò d'aquell dia,
tenim el gran José Andrés gràcies
al fet que li vaig dir: "Escolta..."
"Has arribat tard".
Quan ell marxa, sincerament,
desconnectem. Desconnectem.
Jo crec que una cosa molt important
que té el José Andrés
és la seva valentia,
és un tio valent,
probablement una mica inconscient
perquè en aquells moments emprendre,
anar-te'n, jugar-te-la...
Jo recordo que m'explicava
que l'anglès l'aprenia
escoltant música...
I, caram, entrar en un país
on no coneixes gairebé res...
i que, a més a més, l'idioma
d'entrada no és fàcil,
doncs l'esforç que necessites
i l'atreviment que cal per fer això
és una de les virtuts...
Si contextualitzem la cuina catalana
o la cuina espanyola
l'any 2000
al món, no solament a Washington
o a Nova York, no era res.
No tenia cap interès.
És molt difícil, quan vols fer un pa amb tomàquet a Nova York l'any 84,
que fan El Internacional,
per un americà,
un pa amb tomàquet...
és com per nosaltres menjar
un sushi l'any 80.
No, clar. Ara, ara un americà està acceptant un pa amb tomàquet.
Però ell és molt perseverant.
Ja ho era, i ho segueix sent.
I el fet que ell consolidi
un projecte gastronòmic
és per perseverança,
i que la cuina que ell fa sigui reconeguda és fruit del seu esforç.
I ell el que fa és
agafar tot l'impacte que hem tingut aquí, i ell l'agafa...
I el posa en valor allà.
Primer, senyors, que jo vinc
d'estar amb aquests senyors, tal...
I això és el que ha passat.
I és veritat que no és el primer...
Però, és clar, no és el primer però, sens dubte és el més important.
És el més important
i ho serà molt temps.
És difícil que algú iguali
o augmenti
el que ha representat el José Andrés.
I jo crec que una de les coses
importants que té
és una gran capacitat de lideratge.
Al final, un cuiner així,
independentment
que també siguis empresari,
però un cuiner dins una cuina
ha de tenir
aquesta capacitat de lideratge
que ell té sobradament.
A veure, primer,
ell no està de punyetes.
Però és veritat que és una persona molt exigent i a vegades...,
com tu i jo, que ens hem calmat,
però al final la nostra generació
no som el mirall de com s'ha de ser
pel que fa a lideratge,
perquè vam viure uns altres moments
en el món de la cuina i tal...
Procurem cada vegada ser millors
i tal...
Però sí que és veritat
que ell té una cosa meravellosa:
que fot unes bronques increïbles
i la gent l'estima molt.
Segurament, si una cosa no es fa
com ell creu, hi ha una bronca,
però després acaba sortint
una relació.
Se l'emporta a sopar.
Amb això és un líder brutal.
Exacte.
És a dir, és allò de pastanaga...
Té un magnetisme com a persona
extraordinari
que fa que darrere de l'exigència
i, probablement, d'una bronca...
hi hagi un carinyo
i un afecte que retorna
i que fa que es creï
un ambient de treball
absolutament compromès
amb el que ell vol que es faci.
¿Qué más?
La gala de Julia Child en el Smithsonian, que hace una cena...
y la tienen que hacer otros chefs
y les damos las recetas y tal.
Hi ha un dia que tu decideixes deixar tota aquella... voràgine,
aquella feina,
aquella oportunitat...
i marxar als Estats Units
amb 50 dòlars.
Bé, jo ja havia fet
el servei militar,
a la Marina espanyola,
vaig estar cuinant per a l'almirall,
però jo li vaig demanar
que volia anar a un vaixell.
No a qualsevol vaixell,
o barco, que deu ser un barbarisme,
però...
Barco, barco, sí, sí, és correcte.
"El meu avi va anar a Cuba" és
una de les meves havaneres...
Ah, sí?
La canto molt.
Per mi és... el que sempre canto, no?
Deu ser pels estius a Tamariu,
que m'hi portava el meu pare
una setmana a l'any,
i allà, les havaneres
i els cremats...
va ser una cosa que també
em va marcar molt, molt, moltíssim.
Però, abans d'anar a Nova York,
jo havia estat com a mariner
al vaixell escola
de la Marina espanyola,
el Juan Sebastián de Elcano.
I jo sé que... a Espanya
i a Catalunya,
que si el servei militar...
Jo et diré una cosa:
jo soc qui soc...
perquè a mi el servei militar
em va ajudar moltíssim
a fer-me persona.
Sense el meu servei a l'Armada
i el meu temps,
l'any i mig que vaig estar-hi,
pràcticament,
jo no seria qui soc avui.
Jo sempre he pensat que és molt important tindre un servei al país.
Molt important. La gent jove.
Sis mesos, un any,
el que tu diguis.
Servei militar obligatori.
Servei.
Creus que la mili
hauria de tornar a Espanya.
No mili, servei. Un servei al país.
Pots ajudar els forestals
als boscos,
pots ajudar en llocs
de la tercera edat...
I que fos pagat, hauria de ser així.
Poc però pagat.
Perquè penso que et canvia molt
la vida, no?
Tu tens un país
que sí que t'ha de donar,
però tu també has de donar una mica,
no pot ser tot rebre.
Jo no seria qui soc
sense aquell temps
que vaig passar al servei militar.
Que és el que et va fer prendre
la decisió
de, després, marxar a Nova York
amb 50 dòlars...
i amb una feina més o menys estable.
En vaig quedar enamorat i...
a la primera oportunitat, Nova York.
Clar, tenies 23 anys.
Tenia 23 anys.
Llavors jo arribo a Washington,
jo arribo aquí...
el 93, el gener del 93.
Però tu no només has somiat fer cuina i guanyant-te la vida cuinant,
sinó que, a més a més,
has explicat...
una país, que és Espanya,
o Catalunya,
a través de la cuina
als Estats Units.
És a dir, la teva gran aportació
als Estats Units...
és la cuina espanyola i catalana.
Però és que jo no soc...
A mi sempre se m'han donat
les gràcies
per portar la cuina catalana,
l'espanyola a Amèrica,
i jo vaig dir: "No em doneu
les gràcies,
perquè és que...
és l'únic que jo sabia".
Vull dir... el que jo vaig fer
no va ser res especial.
Gràcies a Déu jo vaig tindre
bons mestres
que em van ensenyar
molt bona cuina catalana,
tradicional catalana,
i després la moderna,
i la vaig portar aquí
perquè era jove
i era el que sabia fer.
Però a mi sí que em fa molta il·lusió
que a Jaleo,
des de fa més de 25 anys,
l'escalivada és com Déu mana,
el capipota és com Déu mana.
Les croquetes.
I el trinxat, i les croquetes.
O sigui, per què sempre hi ha hagut tants plats catalans a Jaleo?
Perquè jo em vaig criar a Catalunya.
Del noi de 23 anys
que va venir amb 50 dòlars
ara ets un cuiner multimilionari,
diguem-ne.
No, no, multimilionari no.
Jo haig d'anar a treballar cada dia.
Va bé, però...
tu continues invertint
i continues fent.
Llavors, bueno,
això dels calés és una cosa...
Volàtil.
No, no, de veritat
i ho dic amb tota la sinceritat...
i jo sé que hi ha gent
que a vegades és complicat...
perquè a la millor
tenen un sou molt baix,
però jo no és una cosa
que als diners hi hagi donat
molta importància mai.
Jo soc...
Una persona pot dir
que és rica realment
perquè té temps per disfrutar dels amics, de la família, dels fills,
d'aquelles coses que són importants.
Si no tens temps per això,
per què vols els calés?
Però, clar, tu al final has sigut l'exemple del somni americà, no?
I això no és real en aquest país,
perquè la immigració és molt dura als Estats Units.
Bueno, hi ha de tot. Hi ha moltíssimes històries que sí són...
Vull dir,
el somni americà tampoc és...
que tu arribes i ets multimilionari
com el Jeff Bezos, que és cubà,
o tants d'ells,
que són el 60-70%
de totes aquestes grans empreses...
són tots immigrants
o fills d'immigrants.
És increïble, això.
Però el somni americà
sí que existeix,
però jo no penso que sigui
solament el somni americà,
ha de ser el somni espanyol,
el somni català, el somni...
Hem de fer que la gent jove
i la no tan jove puguin somiar.
I... i jo penso
que les democràcies que tenim
i els polítics que tenim han
d'ajudar a fomentar aquests somnis,
i... a vegades això falla.
# You know, and it gets into this whole issue of border security.
# You know, who's gonna say
that the borders are secure?
# We've got the House
and the Senate debating this issue
# And it's,
it's really astonishing...
# that in a country
founded by immigrants.
# "Immigrant" has somehow become
a bad word.
# We're America's ghost writers,
the credit's only borrowed...
# Immigrants, we get the job done.
# It's a hard line
when you're an import.
# Baby boy, it's hard times
when you ain't sent for racists
# feed the belly of the beast
with they pitchforks, rich chores
# done by the people
that get ignored.
# Ya se armó. Ya se despertaron.
# It's a whole awakening
La alarma ya sonó hace rato.
# Los que quieren buscan
Pero nos apodan como vagos.
# We are the same ones hustling
on every level, ten los datos.
# Walk a mile in our shoes.
Abróchense los zapatos.
# I been scoping ya dudes,
ya'll ain't been working like I do.
# I'll outwork you, it hurts you,
You claim I'm stealing jobs
# though Peter Piper claimed he picked them, he just underpaid Pablo
# but there ain't a paper trail
when you living in the shadows.
# We're America's ghost writers,
the credit's only borrowed.
# It's a matter of time before
the checks all come but...
# Immigrants, we get the job done.
Not yet... (not yet) #
(enrenou de converses)
Okay, "bienvenus".
Okay, bienvenidos, "welcome".
Ay, ay, ay... Ay, ay, ay...
¿Cómo están?
6 tortillas para llevar, por favor.
Okay, chicos,
se van comiendo un tamalito.
-Muchas gracias.
-Gracias.
Les doy una cuchara.
(home) ...te lo dan con todo? Gracias. ¿Cuántos?
(dona) 5.
Aquí tiene su barbacoa
con su pancita.
(home) 79 dólares, por favor.
Este café es la gloria
porque nunca me habían hecho levantar tan temprano
para hacer una entrevista...
A las 5 y media.
Pues abrimos muy temprano.
Estamos aquí a las 3 de la mañana.
¿A las 3 de la mañana?
Para abrir el servicio.
El Open se abre a las 5.
Y bueno, estamos muy ocupados.
Llega gente del trabajo
y pues quieren tomar un café,
un pan o un taco, o un consomé.
Yo tenía muchas ganas de conocerte, a ti y a tu barbacoa de borrego,
que es la receta
que ha hecho historia en este lugar.
Sí, pues la barbacoa de borrego
es algo muuuy delicioso,
que por muchos años,
aquí en Estados Unidos,
nadie lo había podido hacer porque realmente lleva mucho trabajo.
Entonces yo vi la necesidad
de... de la gente
y de saber que tenía yo ese don
para alimentar a mucha gente.
Esta historia que estamos contando hoy es una historia muy interesante
y muy dura también.
Pero para mí, hay algo
que me sorprende muchísimo,
que es que tú has conseguido ser
una de las mejores cocineras
de Estados Unidos
y al mismo tiempo, ahora mismo,
a ti te pueden detener
por no tener papeles.
Pues yo creo que no importa si tienes una posición alta, abierta...
Yo creo
que todos corremos ese riesgo
de que Inmigración puede detenernos
en cualquier momento.
No solo a mí, o a mis empleados,
o en las fábricas...
Cualquier persona está corriendo
ese riesgo todos los días.
Claro, pero tú eres una de las mejores cocineras de Estados Unidos.
Pues sí, pero no dejo de ser
una persona que no tiene papeles,
que no necesito para vivir.
¿Por qué te fuiste de México?
Salí de México huyendo
porque pues había agresión física, verbal y psicológica.
Entonces, de alguna manera,
pues tuve el valor,
después de 20 años,
de pensar que yo no quería estar postrada en una silla de ruedas
o diabética o muerta.
¿Por parte de quién o quiénes recibiste esta agresión que decías?
Bueno, la agresión de parte
de mi esposo y de mi exesposo,
y pues bueno, el maltrato...
fue como vivir en esclavitud
por 20 años.
¿Cómo recuerdas el viaje desde México a aquí, a Estados Unidos?
Pues lo recuerdo todos los días
porque todos los días estoy luchando, atravesando ese desierto
que te hace cambiar
de una persona a otra.
Entonces, nunca hay que olvidar ese... ese paso...
para seguir trabajando y luchando con tanto entusiasmo como lo hago.
¿A ti te lo contaron desde un primer momento como sería ese viaje?
No.
Bueno yo no me imaginé
que íbamos a caminar el desierto,
pero estaba lista para salir
y salvar mi vida.
Entonces no importaba
si iba yo a caminar o a correr o...
Atravesar el desierto
no es nada fácil.
Y atravesar el idioma,
atravesar las puertas para que
te den trabajo no es tan fácil.
¿Cómo eran tus primeros trabajos aquí, en Estados Unidos?
Pues mi primer trabajo
fue en un restaurant mejicano
y sufriendo
porque pues yo no quería estar viendo los platos en el "basement",
yo quería mirar
o ver a la gente y ver...
¿Y podías trabajar
sin documentación?
Pues este es un punto muy delicado.
El gobierno federal aquí nos exige que tengamos nuestros papeles,
nuestra "Green Card"
o número de socia.
Desafortunadamente
no podemos tener papeles
porque atravesamos el desierto o la frontera sin permiso del gobierno.
Tienes que pagar un ID falso
para que puedas trabajar
en algún restaurant.
Tú te fuiste dejando una familia, dejando a tus hijos.
Has podido hablar con ellos, ¿no?
Pues, dejé a mis hijos, sí,
A la Carla, que tiene 10 años
que no la veo.
A Jesús, el más pequeño,
que tiene 14 años,
que tampoco lo he visto
durante todos estos años.
José Trinidad tiene 32 años,
que tampoco lo he visto.
He hablado con ellos por teléfono,
eh... casi cada 15 días.
Yo solo les digo:
"Recuerden que estoy aquí
para... para que...
tienen mama para mucho tiempo".
Ah...
Pues que me gustaría regresar pronto y... y abrazarlos,
estar con ellos y, bueno,
y estar viviendo juntos
como una familia.
El Salvador.
Hace 20 años que llegué aquí.
Honduras.
Llevo más de 40 años en este país.
Llegué a los Estados Unidos cuando tenía 8 años, ahorita tengo 23.
Tengo 17 años en este país.
Yo le diría al presidente
de esta nación
que nosotros ya estamos cansados
que nos digan que no somos personas bienvenidas en este país.
Yo le diría a Donald Trump
que necesita actuar inmediatamente.
Él tiene una política migratoria
muy mala, llena de odio,
llena de mala información.
Basada en racismo.
Racistas, muy racistas, cosa que nunca habíamos visto en este país.
Habiendo obtenido más de la mitad
de nuestra vida aquí.
Tenemos raíces.
Criando hijos,
que ahora muchos de ellos están
en la armada sirviendo a este país.
Yo ya me considero de este país,
de aquí,
porque son 23 años los que he vivido
y he aportado mucho, mucho, mucho,
y he trabajado mucho
y he hecho mucho por este país.
Hemos demostrado creando compañías
que generan empleo
para otras personas.
Y que le dan empleo
a ciudadanos de los Estados Unidos.
Y él está criminalizando
los inmigrantes
que solamente están acá
trabajando duro.
Y que nos discrimine así nomás,
no creo que es justo.
Lo que está haciendo ahora mismo
por los inmigrantes,
eso es algo que no debería hacerse
a un ser humano.
No solamente es
un ataque en contra de nosotros,
es un ataque en contra
de cualquier persona
que forma parte de la vida
y la dinámica de los Estados Unidos.
Qui és Donald Trump?
Un "soñador", n'estic segur,
perquè el que ha aconseguit segur que ha hagut de treballar molt fort.
Però és una persona que està creant una divisió increïble.
És una persona que està creant que tothom pensi malament del contrari,
que la gent no s'estimi,
que sí tu ets blanc o negre
t'ha de veure amb mala cara.
Que si tu ets del nord o...
si ets d'un estat dels republicans
ja els estats que són demòcrates
t'han de caure malament,
encara que en aquell estat
pràcticament hi ha meitat i meitat
de gent d'un altre.
Al final, un líder ha d'unir.
Un líder no pot trencar.
Si s'ha de trencar, que sigui
per coses que realment tinguin pes.
Jo, ara el que veig a Catalunya
em sap súper greu.
Perquè jo tinc amics que ja no volen formar part d'Espanya.
Jo dic: "Si jo respecto el teu dret
a pensar així,
però també has de respectar
el meu, que jo vull el contrari".
I ja et dic,
jo tinc família que no...
que volen la independència.
I són familiars que m'estimo molt
i que hem crescut junts.
Ells nascuts a Catalunya,
jo nascut fora,
però són els meus cosins de sang.
Hem passat els estius
a Sant Vicenç de Castellet.
I és una mica dur veure que estem una mica enfrontats, no?
És una mica raro,
és una mica estrany.
Per què hem hagut d'arribar
a aquell moment?
Per això jo sempre dic
que qualsevol líder
que no tingui la voluntat d'unir,
encara que tu estiguis
defensant el que és teu,
no és un bon líder,
ni per Catalunya ni pel món.
Necessitem líders d'unió,
líders de pragmatisme,
líders de seny.
Catalunya sempre ha sigut
el país del seny.
On ha anat aquell seny?
Per tots.
Per un costat i per l'altre.
Per Madrid i per Barcelona.
Per Catalunya i per Espanya.
Creus que la resposta d'Espanya
tampoc ha sigut correcta.
Sí, ara no hi entraré,
perquè et donaré la raó per un costat i te la trauré per un altre.
Els uns i els altres.
És que no és fàcil.
Però el seny és
el que hem perdut una mica.
Tots. No Catalunya, tots.
Jo penso que l'únic que puc dir
és jo estic veient el que està fent
un líder com Trump.
El que està passant a Amèrica
amb aquest senyor Trump
no podem deixar
que ens passi a casa.
Necessitem líders sempre
de pragmatisme, líders de seny.
(Trump)
El José Andrés...
És que la dimensió d'ell,
si no estàs allà, no ho entens.
No, no, està clar.
Quan estàs allà...
Jo hi vaig anar l'última vegada.
"Vaig a veure el Clinton".
O sigui, com si fossis a veure
el teu veí.
Quan et diu el Clinton, l'Obama,
"és que vinc de veure tal",
"vinc del secretari de l'ONU",
dius: "Hòstia, Jose..."
A més, té un posicionament polític
molt clar.
És que el Jose està amb Barack Obama
i el Bill Clinton.
No és que l'hagi vist a la revista.
No, i que ha tingut una demanda
amb el Trump.
-Això és...
-Han anat als jutjats.
Això és un punt d'inflexió...
No el Donald Trump.
Que tu tinguis els pebrots
de fotre una demanda
al president dels Estats Units,
sigui ell o sigui...
El que passa que com és el Trump...
Jo crec que és fascinant
què passarà ara.
Ell no ho sap. Ell pot fer moltes més coses fora de la política.
-No hi estàs d'acord?
-Absolutament. N'estic convençut.
Estic convençut que pot fer
moltes més coses per la societat,
que al cap i a la fi
és el que han de fer els polítics,
des del vessant de cuiner
i d'activista,
que és el que està fent ara.
En qualsevol cas, és un personatge
absolutament excepcional.
Vaja, jo l'admiro moltíssim veient-lo aquests darrers anys,
i com ha anat aquesta evolució
de cuiner a personatge públic
absolutament compromès amb causes
que a mi em sembla
que té un mèrit increïble.
La dimensió que pot tenir el Jose
com a José Andrés activista
ningú en sap el final, ni ell.
Entenent que és un món complex,
perquè quan tu entres en el sistema
i vols ser un antisistema,
és perillós.
Ell té un cert problema ara,
i és que el José Andrés activista
es menja...
Bé, això t'ho volia dir ara.
Ara vaig estar amb ell 4 dies
i cada dia parlàvem d'això.
-Clar.
-Cada dia parlàvem d'això.
-Li ha donat molta més popularitat.
-Ell és cuiner.
El coneix molta més gent ara
per ser un activista.
Però és cuiner i vol ser cuiner.
Això ho ha de decidir ell,
què vol ser.
No, però és que parles amb ell
i és cuiner.
"Jo vull ser cuiner".
I aquest conflicte que té,
perquè és un conflicte,
perquè vol ser un cuiner
de màxim nivell,
un empresari de màxim nivell
i un activista de màxim nivell.
-I això estem parlant de paraules...
-No és fàcil.
Per això, la capacitat que té ell
és súper important.
Tu sempre has sigut un xef
que políticament t'has posicionat.
No has tingut complexes amb això.
Però segurament això t'ha portat problemes a la feina,
perquè ser el xef antiTrump,
com t'anomena la premsa aquí,
no sé si és beneficiós o no.
Bueno, a veure...
Jo des que ha arribat
el senyor Trump al poder
he obert 7 o 8 restaurants.
Vull dir..., en això no he parat.
Jo quan hi ha un huracà a Florida
i Carolina del Nord,
que són llocs republicans pro Trump,
apareixem i donem menjar
a centenars de milers de persones.
I la gent ens estima molt.
Jo, al final, en algunes coses
soc una mica més de dretes,
en altres coses
soc una mica més d'esquerres.
En això penso
que també soc molt pragmàtic.
Però el que sí que sé és que quan qualsevol persona al món tingui fam
allí hi serem nosaltres.
La meva organització
aquest any ha estat a Moçambic,
a Indonèsia, a Veneçuela,
a Colòmbia...
A les Bahames.
A les Bahames.
I hem fet en alguns llocs...
900.000 menjars a Indonèsia,
mig milió a Moçambic,
vam arribar pràcticament a 200.000
a les Bahames.
Mare meva! Som una ONG petita
que ja no ho és tant.
Però tu et lleves al matí,
aquí a Washington,
veus aquella notícia, reacciones,
aixeques el telèfon i dius:
"Haig d'anar a les Bahames".
Sí.
Agafes un helicòpter i t'hi plantes.
Bé, un avió ràpid
i hi vaig anar 3 dies abans.
Vam arribar per preparar...
Vam veure arribar l'huracà
a la capital, a Nassau,
la capital de Great Providence,
de les Bahames,
i ja teníem el pla.
En el moment que va passar l'huracà,
nosaltres ja estàvem donant menjar des del primer moment.
Jo he rebut molt a la vida.
Soc el que soc perquè molta gent
m'ha donat moltes coses.
M'han donat carinyo,
m'han donat saviesa,
han compartit amb mi
tot el que saben...
També ho vaig veure
amb la meva mare, amb el meu pare,
sent ATSs a Bellvitge,
que sempre ho eren, feien més del que la seva professió els demanava.
Jo penso que la generositat
forma part de qui soc.
Jo sempre he vist els catalans
com gent molt generosa.
I jo penso que això ho he portat sempre amb mi,
i ara jo intento ser generós.
Quan puc i tinc, per què no fer
el que altres han fet per mi?
Hi ha qui pot dir
que això també ho utilitzes, no?,
per beneficiar la teva imatge.
Sí, sempre hi haurà gent que ho fa.
Però mira, que critiquin menys
i que ho facin ells.
Vull dir, si el president
dels Estats Units fa...
fa negociacions d'armes nuclears
públicament a Twitter,
un cuiner com jo per què no pot oferir-li a una dona un treball
quan puc fer-ho,
i és l'única forma de contacte
que tenim.
El que pensi així...
Sempre hi haurà gent que pensi així,
però això no ha d'aturar ningú
de fer el que pensa, amb el cor
i amb el cap, que és el correcte.
Tu que ets considerat una de les 100 persones més influents del món
per la revista Time,
que coneixes els polítics,
que saps com es mou el món,
per què no s'acaba la fam al món?
Perquè no hi ha una voluntat real.
Calés n'hi ha, i menjar n'hi ha.
Hem de ser una mica més crítics
amb nosaltres mateixos,
perquè la gana continua.
A Washington continua la gana.
A Àfrica continua la gana,
quan estan exportant aliments.
Realment gastem molts calés
en coses que no s'haurien de gastar.
I no posem els calés
en invertir en els llocs
en què realment
podrien fer un gran canvi.
Llancem molts calés al problema,
però no fem inversió
en les solucions.
Ha sigut un plaer.
No, el plaer ha sigut meu, home.
Sempre estàs aquí invitat.
La pròxima vegada farem un cremat.
Ho farem.
I jo cantaré "El meu avi".
Fantàstic.
Vinga.
Bueno, gracias.
# ("El meu avi")
#
I la setmana que ve,
al "Quatre gats"...
Yo soy Juan Manuel Santos,
el presidente de Colombia
i Premio Nobel de la Paz.
La paz tiene como dos fases.
Hacer la paz, que es firmar
los acuerdos, desarmarse,
dejar de matarse.
Y después, construir la paz.
Eso es mucho más difícil,
porque es la reconciliación,
y ahí hay que aprender a perdonar,
sanar las heridas
después de 50 años de guerra.
Para mí la reparación tiene que ver con saber qué le pasó a mi hermano.
Pero qué pasó
con todos esos desaparecidos.
Yo lo llamo una tortura en vida,
porque realmente no sabemos qué pasó, dónde está, quién responde.
