Välkomna till min lilla sagostund!
Jag ska berätta en saga för er,
om älgtjuren Skutt och lilla prinsessan Tuvstarr.
Solen lyser som gnistrande guld
över Drömslottets äng.
Det är sommar, och ängen
bär tusende doftande blom.
Därute sitter ett flickebarn och reder
sitt långa ljusgula hår.
Flickan är lilla prinsessan själv,
på Drömslottets borg.
Tuvstarr kallar man henne. Med smala små fingrar
kammar hon sitt solgyllene hår och helt plötsligt
kommer en gråtande älgtjur förbi.
- Nej se, vem är du?
- Jag är Långben Skutt,
men vad kallar man dig?
- Jo, Tuvstarr
prinsessa, förstår du.
Prinsessan reser sig upp och klappar den stora ståtliga älgen på huvudet.
- Så stor och ståtlig du är
och du har ju också en krona på huvudet.
- Ta mig med, låt mig sitta där bakom din nacke och bär mig så livet ut!
- Tuvstarr, prinsessa,
skogen är mörk och vägen är farlig.
- Men du är ju med mig,
du är stor och stark och kan försvara oss bägge två.
Älgen gör ett kast med sitt huvud och skakar
sina väldiga hornkronor.
Det lyser som eld ur hans ögon.
Tuvstarr klappar i sina små händer
- Böj dig ner nu så kliver jag upp.
Älgen lägger sig lydigt ner och Tuvstarr hoppar upp
- Nu får du visa mig världen!
Han reser sig sakta, rädd för att skaka av sig prinsessan
- Håll bara fast dig i hornen!
Sen bär det sig iväg med väldiga steg
De färdas ännu en stund
Så glesnar skogen,
och Tuvstarr ser ut över en milslång mosse.
- Vad är det för några som dansar där borta?
frågar Tuvstarr.
- Det är älvorna,
men akta dig för dem.
De ser vänliga ut men är inte att lita på.
Kom ihåg vad jag säger.
Svara dem inte, utan håll
bara i mina horn
och låtsas som inget.
Plötsligt får älvorna syn på Tuvstarr.
- Vem är du? Vem är du?
Det viskas undrande frågor omkring henne
men hon svarar inte.
Älvorna blir ivrigare och ivrigare;
de försöker att dra i hennes
långa ljusgula hår
och i hennes klänning.
Skutt bara fnyser och springer.
Men så känner Tuvstarr
hur guldkronan lossnar
från huvudet.
Hon glömmer bort vad Skutt sagt till henne och ropar till
och släpper med ena handen och tar sig i håret.
Då fick älvorna genast makt över henne och med ett jublande skratt
rycker de till sig den blänkande kronan
och svävar bort över marken.
- Åh, min krona!
min krona!
snyftar Tuvstarr
- Ja, varför lydde du inte?
Nu får du skylla dig själv.
Din guldkrona får du säkert aldrig tillbaka.
Men var glad
att det inte blev värre.
- Där borta har jag min boning,
säger Skutt.
- Där ska vi sova inatt.
Tuvstarr kysser sin vän Skutt godnatt,
tar av sig sin klänning
hänger den på en gren
och lägger sig ner på marken
och somnar.
Nu är det redan halvskum natt och några små stjärnor blänker.
Tidigt nästa morgon vaknar Tuvstarr av 
att Skutt sakta rör
med sin mule på hennes panna.
Hon springer hastigt upp och sträcker sin nakna kropp 
mot det rödgula morgonljuset.
Ett litet guldhjärta
hänger i en kedja om halsen på henne.
Det blänker som eld i solen.
- Idag vill jag vara alldeles naken, ropar hon.
Jag lägger min klänning framför mig, så tar
du mig på din rygg och visar mig ännu mer av världen!
Så rusar han plötsligt iväg rätt in i skogen.
Tuvstarr har riktigt svårt att hålla sig kvar.
De färdas nu fram genom en stor, underlig skog.
Trädrötter snor sig som ormar på marken och stora mossklädda stenar
ligger som hot vid vägen.
- Vad är det som rör sig där inne i skogen?
Det ser ut som ett långt, grönt, hängande hår 
och ett par vita, vinkande armar.
- Det är skogsrået säger Skutt.
svara henne vänligt,
men fråga för all del inte något igen.
och släpp inte hornen.
Nu glider skogsrået närmare.
Hon vill aldrig riktigt visa sig.
Hon gömmer sig alltid till hälften bakom en trädstam.
Tuvstarr vågar knappt titta,
men hon ser att skogsrået har kallgröna ögon och blodröd mun.
- Vad heter du?
hojtar hon plötsligt.
- Tuvstarr, prinsessa
från Drömslottet.
- Vad är det du har där framför dig då?
säger skogsrået igen.
- Jo det är min finaste klänning
svarar Tuvstarr.
- Åh,
får jag se?
frågar Skogsrået.
- Ja visst får du det,
svarar Tuvstarr
och släpper förtjust med ena handen
och visar sin fina klänning.
Men det skulle hon aldrig har gjort.
För vips nappar skogsrået till
sig klänningen och försvinner in i skogen.
- Min klänning,
min klänning
snyftar Tuvstarr.
Men så småningom glömmer hon den.
Så går också den dagen,
och natten sover Tuvstarr bort
under en gran,
medan Skutt står bredvid och vaktar.
När hon vaknar morgonen därpå är älgtjuren borta.
- Skutt, långben Skutt, var är du? ropar hon förskräckt 
och springer hastigt upp.
Jo där kommer han gående
fram ur ett snår.
Han har varit uppe på höjden och sett mot öster
och vädrat.
Vad är han rädd för?
Ja det kan han ju inte säga, men huden är svettig 
och kroppen darrar.
Han verkar ha bråttom att komma iväg
och erbjuder sig självmant åt Tuvstarr.
Så bär det hastigt iväg
- Åt öster, åt öster!
Han hör knappt vad Tuvstarr ropar till honom
-Vart för du mig?
säger Tuvstarr.
-Till tjärnen,
blir svaret.
Det är vatten där inne i skogen
dit brukar jag gå när hösten kommer.
Där har nog aldrig en människa varit.
Nu skiljer sig trädstammarna åt. Nu blänker ett vatten
ett svartbrunt vatten, med guldgrönt i.
- Håll dig fast, säger Skutt
Det göms mycket farligt i djupet. Och akta ditt guldhjärta!
-Ja, så underligt vatten, svarar Tuvstarr och böjer sig fram för att se.
I detsamma
glider kedjan med guldhjärtat över hennes huvud
och försvinner ner
i tjärnens djup. -Nej mitt hjärta,
mitt guldhjärta!
- Det som jag fick av mor när jag föddes!
Nu är Tuvstarr alldeles otröstlig. Hon bara stirrar ner i djupet
och vill ut på de svekfulla tuvorna
och leta efter sitt hjärta.
-Kom, säger Skutt. Här är det farligt för dig.
Jag vet hur det slutar,
först minnet - sen sinnet.
Men Tuvstarr vill stanna.
Hon bara måste hitta sitt guldhjärta.
- Gå du käre vän, låt mig sitta här ensam
jag finner nog
mitt guldhjärta igen.
Hon kramar om 
Skutts nedböjda huvud och kysser det vänligt.
Sedan går hon och sätter sig ner
på en liten tuva.
Länge står älgtjuren stilla och ser.
Men då hon inte längre
tycks märka hans närvaro, vänder han
och försvinner med långsamma steg in i den djupa skogen.
Det har gått många år sedan dess.
Och ännu sitter Tuvstarr kvar och ser undrande ner i vattnet
efter sitt hjärta.
Prinsessan är borta, nu är det bara en blomma
med tuvstarrs namn. En vit liten blomma vid tjärnen.
Då och då kommer älgen igen,
stannar och ser på den lilla.
Då nickar hon och kanske ler.
Han är ju en gammal god vän 
- men följa honom tillbaka det vill hon inte.
Det kan hon inte, så länge förtrollningen binder.
Förtrollningen ligger där nere. Långt, långt där nere ligger ett 
bortkommet hjärta.
Snipp snapp snut,
så var sagan om Tuvstarr slut.
