Az áldás és az átok
Egyszer álmomban elképzeltem, hogy a
Kozmoszban élő más civilizációk után kutatok.
Galaxisok százmilliárdjai és csillagok billió-milliárdjai közt
az élet és az értelem sok világon fel kellett emelkedjen.
Egyes világok kietlenek és sivárak.
Rajtuk az élet sosem kezdődött el,
vagy tán kioltotta valamilyen katasztrófa.
Tán vannak gazdag élővilágú bolygók, miken még
nem fejlődött ki értelem, vagy magas technológia.
Tán vannak civilizációk, mik elérték a technológiai kort,
majd arra használták tudásuk, hogy elpusztítsák maguk.
S talán vannak olyan lények, kik megtanultak
a technológiájukkal és egymással élni,
lények, kik kitartottak,
és a Kozmosz polgárai lettek.
Ezekben a gondolatokban elmerülve egy olyan világ felé
közeledve találtam magam, mely egyértelműen lakott volt.
Egy olyan világ felé, melyet
ezelőtt már meglátogattam.
Egy fényben fürdő planétára leltem,
s felismertem az értelem jeleit.
De hirtelen...
Sötétség...
Teljes és abszolút.
Világuk társadalma cserben hagyta őket,
elkövették a legvégsőbb hibát.
Késztetést éreztem, hogy visszatérjek a Földre.
A Föld TV adásai elsuhantak mellettem,
a fény sebességével terjedtek ki bolygónk felől.
*Nem lesz több fehérremosás a Fehérházban*
*..rekord olajprofitok után a magáncégek..*
*..ha a történések tovább folytatódnak, akkor a miniszterek..
Óh.. Kérem álljanak készenlétben.. egy pillanat..*
Majd hirtelen..
Csend..
Teljes és abszolút.
Hát elpusztítottuk otthonunkat?
Mit tettünk a Földdel?
Sokféleképpen elpusztulhatott az életet kezeink alatt.
Megmérgeztük a levegőt és vizeinket,
tönkretettük a talajt,
talán megváltoztattuk az éghajlatot.
Lehet, hogy egy járvány végzett velünk?
Vagy atomháború?
Szóval atomháború volt.
Egy teljes nukleáris arzenálcsere.
Nem lesznek több nagy kérdések,
sem új válaszok.
Nem születik többé szerelem, vagy gyermek,
sem több utód, kik büszkén emlékeznek majd ránk.
Nem lesz több utazás a csillagok felé.
Nem hagyja el új dal soha a Földet...
Kelet-Afrikát néztem és azt gondoltam, hogy mi
emberek ott tettük első lépéseinket pár millió évvel ezelőtt.
Agyunk nőtt és változott.
A régi részeket az újak kezdték el irányítani,
s ez emberré tett minket:
együttérzéssel, előrelátással és ésszel..
De inkább arra a benső hüllői hangunkra hallgattunk,
mi félelmet, territorialitást, agressziót suttogott.
Elfogadtuk a tudomány termékeit,
de elutasítottuk módszereit.
Talán a hüllők egy nap újra
értelmes lényekké fejlődnek.
Talán egy nap ismét civilizációk lesznek a Földön.
Lesz élet, lesz értelem, de emberek soha többé.
Sem itt, sem milliárdnyi világok akármelyikén.
Minden gondolkodó ember tart az atomháborútól.
Minden fejlett nemzet számít rá.
Mindenki tudja, hogy őrültség.
És minden országnak van rá kifogása.
A 2. világháború hagyományos bombáit
blockbuster-eknek hívták.
20 tonna TNT-vel voltak töltve, ami el tudott
pusztítani egy várostömböt.
Az 2. világháború összes városára ledobott összes
bombában úgy 2millió tonna TNT volt - 2 megatonna.
Coventry és Rotterdam, Dresden és Tokió,
az összes halál, ami az egekből záporozott 1939 és 1945 közt..
Százezer blockbuster: 2 megatonna.
Napjainkban 2Mt erő rejlik
egyetlen atombombában.
Egyetlen bomba.. a 2. világháború pusztító erejével.
De több tízezer nukleáris fegyver létezik.
A bolygó egy sarka sincs biztonságban.
E fegyverekbe zárt energia
- a halál dzsinnjei, nyugodtan várva
a lámpások megdörzsölésére -
összességében több, mint tízezer megatonna,
amit hatékonyan osztanának ki a hatalmak,
nem hat év alatt, hanem pár óra alatt.
Egy blockbuster a bolygó összes családjának,
egy második világháború minden másodpercben
egy lusta délután hosszán át.
A Hirosimára dobott bomba
hetvenezer embert ölt meg.
Egy teljes nukleáris arzenálváltáskor,
a globális halál hirtelen beütésekor,
összesen egymillió Hirosimával megegyező
pusztítóerejű bomba lenne ledobva a világunkra.
De egy efajta háború során nem pusztulna el mindenki
azonnal a robbanástól, a tűzvihartól és a közvetlen sugárzástól.
Lennének más agóniák is:
Szeretteink elvesztése, a megvakítottak,
megégettek, megcsonkítottak légiói,
az orvosi ellátás hiánya,
betegségek, járványok,
a talaj és vizek hosszútávú sugárfertőzése,
tumorok, halvaszületések és deformált gyermekek,
és a reménytelenség-érzés, hogy
elpusztítottuk a civilizációt a semmiért,
hogy megakadályozhattuk
volna, de nem tettük.
A világ nyomorba taszítja magát amikor
több mint egy billió dollárt költ évente
háborús előkészületekre,
és amikor a tudósok és fejlesztők úgy felét
a hadiiparban foglalkoztatja.
Hogy magyaráznánk el mindezt egy
szenvtelen földönkívüli szemlélőnek?
Hogyan számolnánk el a Föld nevű
bolygón betöltött gondnoki szerepünkről?
Egy földönkívüli nézőpontból a globális civilizációnk
egyértelműen az összeomlás szélén van
és a legfontosabb dolga megőrizni lakói életét
és jólétét, valamint a bolygó jövőbeli lakhatóságát.
..De ha hajlandóak vagyunk együttélni
az atomháború lehetőségével,
akkor nem kéne hajlandónak lennünk az
elkerülésének minden módját kitartóan felderíteni?
Nem kéne minden nemzetnek eltűnődnie dolgaik intézése
hagyományos menetének alapos megváltoztatásán?
Gazdasági, politikai, szociális és vallási
intézményeink gyökeres újraszervezésén?
Elértünk egy pontot, ahol nem lehetnek
speciális érdekek, speciális esetek:
a nukleáris fegyverek a Föld
minden emberét fenyegetik.
A társadalom gyökeres változásait
néha impraktikusnak címkézik,
vagy az emberi természettel
nem összeegyeztethetőnek..
Mintha a nukleáris háború praktikus lenne,
vagy mintha csak egy emberi természet létezne.
De a gyökeres változások igen is
kivitelezhetőek: körülvesznek minket!
Az utolsó két évszázadban az alávaló rabszolgaság
- mi velünk volt többezer évig -
majdnem teljesen el lett törölve egy
lelkesítő, világméretű forradalomban.
Nők, kik szisztematikusan el
voltak nyomva évezredeken át
fokozatosan kezdik megkapni a politikai és
gazdasági hatalmat, ami eddig meg volt tőlük tagadva.
A rasszista, szexista, vallási sovinizmusaink
és veszett nacionalista vakbuzgóságunk felettünk
gyakorolt régi varázsereje meggyengülni látszik.
Egy új felfogás van kialakulóban, ami
a Földet egy egységes élőlénynek tekinti,
és felismeri, hogy egy önmagával
háborúskodó élőlény pusztulásra van ítélve.
Egy egységes bolygó vagyunk.
Mi, kik még saját bolygónkat sem tudjuk rendbe rakni,
mi, kik teli vagyunk rivalizálással és gyűlölettel,
mi lennénk azok, akik kiutaznának az űrbe?
Mire letelepedünk az első idegen
naprendszerben már megváltoztunk.
Generációk egyszerű egymásutánja
meg fog minket változtatni.
A szükség meg fog minket változtatni.
Mi egy.. alkalmazkodó faj vagyunk.
Nem mi leszünk azok, akik elérik
Alpha Centaurit és a többi közeli csillagot,
hanem egy hozzánk nagyon hasonló faj
kikben több lesz mai erősségeinkből
és kevesebb gyengeségeinkből:
Magabiztosabbak, előrelátóbbak,
tehetségesebbek és körültekintőbbek lesznek.
Minden mulasztásunk, minden
korlátunk és hibánk ellenére
mi emberek képesek vagyunk a nagyságra.
Miféle, korunkban még csak nem is álmodott
csodát fogunk kieszelni egy generáció múlva?
Még egy generáció múlva?
Milyen messze fog nomád fajunk
vándorolni a következő század végére?
A következő évezred végére?
A Naprendszer bolygóin és
túl is biztonságban letelepedett
távoli leszármazottjaink egyesítettek lesznek.
Közös örökségük által,
közös szülőbolygójuk által,
és a tudás által, miszerint
bármily életet is találjanak
az összes ember az egész
Univerzumban mind a Földről jött.
Felnéznek majd és aligha találják
meg a Kék Pöttyöt az egeiken.
Csodálkoznak majd azon, hogy milyen
törékeny volt valaha tehetségünk tárháza,
mily veszedelmes fajunk gyermekkora,
mily szerények kezdeteink,
mily sok folyót kellett átszelnünk,
mielőtt megtaláltuk utunkat...
