Pred 13,5 milijardami let je vesolje
v glavnem sestavljal vodikov plin
in gravitacija je počela,
kar gravitacija pač počne,
in sicer, da je plin počasi
povlekla v orjaške oblake.
Vodik je najbolj preprost plin,
a ima zelo posebno lastnost:
je strahoten vir energije.
Segrej vodik na kakih
deset milijonov stopinj,
pa bo začel sproščati energijo,
zaradi katere zvezde svetijo
in dajejo vesolju toploto in svetlobo.
Da bomo videli, kako to gre,
si predstavljajmo,
da lahko naredimo
majhno zvezdo tu, na Zemlji.
Najprej potrebujemo
veliko vodikovega plina.
Za poln nogometni štadion
bi ga bilo ravno prav.
Potem si moramo predstavljati,
da stisnemo ta vodik skupaj tako,
kot ga gravitacija stisne v vesolju.
Ko se vodik stisne, se začno atomi plina
med seboj trkati
in temperatura začne naraščati.
Ko je stisnjen na velikost nogometne žoge,
vodik doseže odločilnih
deset milijonov stopinj
in začne se dogajanje,
ki mu pravimo zlivanje jeder.
Vodik se začne zlivati
v novo, težjo snov: helij.
Ob vsakem takem drobnem trku in zlitju
se nekaj snovi spremeni
v čisto energijo.
Naredili smo majceno zvezdo.
Kajpak, če bi šlo za pravi poskus,
bi ne bilo dobro biti blizu.
Že energija, ki bi jo oddajala
tako majhna zvezda, bi bila uničujoča.
Takrat, v zgodnjem vesolju,
se je to prvič zgodilo
v veliko, veliko večjem obsegu.
Gravitacija je stiskala vodikove oblake
na milijone let,
dokler ni globoko na sredi
vodik postal dovolj vroč,
da se je pričelo zlivanje.
Oživela je prva zvezda.
Izlivala je svojo energijo
v prostrano vesolje
– posledica naravnih zakonov in surovin;
oboje je ostalo po Velikem poku.
Bila je skoraj tisočkrat večja
od našega Sonca
in je svetila temno modro.
Še več, ta zvezda je kmalu dobila družbo.
Zvezde so se prižigale.
Prav takšno dogajanje še vedno poteka
v našem Soncu in od tam dobivamo energijo,
ki jo potrebujemo za življenje.
A je vseeno še dolga pot od takrat
pa do danes.
