
English: 
Translator: Sára Valuska
Reviewer: Csaba Lóki
I went to jail on the 13th of August...
...to teach yoga.
As I was standing in front
of the great door, I was reminded
of Alice in Wonderland
and the Chronicles of Narnia,
and that if I open the door,
I will find myself in a wonder world.
Well, it didn't really happen like that.
I opened the door, and I found myself
in a very unfamiliar and different world.
I was faced with rules and systems
that I didn't know
and it made me very insecure.
At the entrance, I needed to leave
all my stuff to be locked in a safe.
I had to go through a security gate, 
I was searched every possible way.
I felt as if I was at the airport,
but I wasn't travelling,
I was being locked up.
The fact that I had to leave
all the things
that my personality consists of
in the everyday life

Hungarian: 
Fordító: Reka Vegi
Lektor: Reka Lorinczy
Augusztus 13-án mentem be a börtönbe...
...jógát tanítani.
Ott álltam a nagy ajtó előtt, 
és egy kicsit eszembe jutott
az Alíz csodaországban, 
mega Narnia Krónikái,
hogy most benyitok,
és valami mesevilágba csöppenek.
Hát, nem teljesen így lett.
Benyitottam, és egy nagyon ismeretlen
és más világba csöppentem.
Olyan szabályok és olyan rendszerek 
voltak előttem,
amiket nem ismertem, és ez
nagyon nagy bizonytalansággal töltött el.
A beléptetésnél le kellett adnom 
minden cuccomat, elzárták egy széfbe.
Mágneskapun kellett átmenni,
átvizsgáltak mindenféle módon.
Kicsit úgy éreztem, 
mintha a reptéren lennék,
de hát most nem utazni megyek,
hanem éppen bezárnak.
Az, hogy a mindennapi életben
a személyiségemnek a jelentős részét 
képező cuccokat el kellett hagynom,

English: 
made me feel even more insecure.
As we were passing through the doors,
they were slamming behind me.
I went up to the sector where 9 convicts
were waiting for me.
9 male convicts, who were imprisoned
for violent crimes,
spending long sentences.
I stepped into the room, greeted them,
and I introduced myself.
They looked at me, checked me out,
and then they turned their back on me,
and didn't even acknowledge me anymore.
It was an amazing feeling.
I had no clue
what to do with these people.
I felt that we were not speaking
the same language.
I had trust in only one thing:
in exercise,
that exercise can be the bridge
between us somehow.
Because if we don't speak
the same language with someone,
what do we do?
We use our hands, legs, we make ourselves
understood with gestures.
But I couldn't really start in the middle.
I told them my short introduction:
that I am Bakonyi Panni,
and I came to give them yoga classes,
and that I believe in change,

Hungarian: 
az még inkább fokozta 
a bizonytalanságérzetemet.
Ahogy átmentünk az ajtókon, 
csapódtak be mögöttem.
Felmentem a körletre, 
ahol is 9 elítélt várt rám.
9 nagybüntetést töltő, erőszakos 
bűncselekményért ülő,
férfi fogvatartott.
Beléptem a terembe, 
köszöntem, bemutatkoztam,
rámnéztek, végigstíröltek,
és aztán kb. elfordultak,
és tudomást sem vettek rólam.
Pompás érzés volt.
Nem tudtam elképzelni, hogy 
mit kezdjek most ezekkel az emberekkel.
Azt éreztem, hogy egyszerűen
nem egy nyelvet beszélünk.
Egyetlenegy dologban bíztam,
hogy majd valahogy a mozgás,
az lehet út kettőnk között.
Mert, ugye, hogyha valakivel 
nem beszélünk egy nyelvet,
akkor mihez nyúlunk?
Kezünkhöz, lábunkhoz,
valahogy mutogatva megértetjük magunkat.
Azért mégse csaphattam rögtön a közepébe.
Elmondtam a kis bemutatkozó szövegemet.
Hogy Bakonyi Panni vagyok, 
és jógaórát tartani jöttem,
és hogy hiszek a változásban,

English: 
and that I believe that thanks
to these classes,
they will experience something
that they haven't before,
and that they will get something new
both physically and mentally.
They laughed at me
and told me that we should just forget it.
They are tough as hell,
and I can't show them anything new,
and that it is something
girlish and awkward thing...
I should go home,
this won't be interesting.
Zero out of two so far...
Then I thought
that we should start the class,
which I always do with some psyching up.
I asked them to stand in a closed stance,
to let their hand down,
and to close their eyes.
I asked them to start listening
to the inside, and to their breathing.
Paying attention to your breathing
helps you focus, to be present.
I think it's really important
at the beginning of every process
to make ourselves aware
of what's going to happen.
That's why I asked them
to close their eyes,
and to breath through their noses.
They, however, straddled,
and were staring at me with open eyes...

Hungarian: 
és hiszem azt, hogy ők most az órák által 
valami olyasmit fognak megtapasztalni,
amit még eddig nem,
és fizikailag is meg lelkileg is 
egy picit újat kaphatnak.
Erre is kiröhögtek, és mondták, hogy
igazából hagyjuk ezt az egészet.
Ők kőkemények, 
biztos, hogy nem tudok nekik újat mutatni,
és ez valami lányos, valami béna dolog...
Menjek haza, ez nem lesz érdekes.
Kettőből nulla eddig...
Gondoltam, akkor kezdjük el az órát,
amit mindig ráhangolódással 
szoktam kezdeni.
Kértem, hogy álljanak meg zárt állásban,
engedjék le a karjaikat,
és hunyják le a szemüket.
Picit kezdjenek el befele figyelni,
és kezdjék el megfigyelni a légzésüket.
Hogyha odafigyelsz a légzésedre, 
az egy picit segít fókuszálni,
jobban jelen lenni.
Szerintem nagyon fontos, hogy minden
folyamat elején tudatosítsuk,
hogy most mi fog történni.
Ezért kértem őket, 
hogy hunyják be a szemüket,
és csak lélegezzenek orron keresztül.
Ezek felvettek egy ilyen terpeszállást,
és bámultak rám nyitott szemmel...

Hungarian: 
Biztos valamit elrontottam. Nem beszéltem 
érthetően, vagy isten tudja...
Elismétlem még egyszer az instrukciókat.
Álljanak zárt állásba, kezek lógnak 
lefele, és hunyják be a szemüket.
Egyébként az külön nehézség, 
hogy magázva kellett tanítani.
Otthon gyakoroltam előtte.
Szóval elmondtam még egyszer.
És erre már nem csak bámulnak rám hülyén,
hanem pusmognak is, meg ki is röhögnek.
Háromból nullánál tartunk jelenleg...
Hagytam ezt az egészet, gondoltam,
hogy akkor kezdjünk el valóban mozogni.
Nagyon egyszerű pózokkal kezdtem,
csak nyújtózkodtunk oldalra, fel,
dőltünk hátra, előre.
Egy-egy nehezebb pozíció után
elkezdték érezni, hogy ez jó, ez jólesik.
Átmozgatta a gerincüket, 
az nagyon-nagyon jólesett nekik,
merthogy ők alapvetően gyúrnak,
mellette meg fekszenek.
Nem pedig mobilizálnak, vagy nyújtanak.
Ezért a testalkatuk nagyjából így néz ki.
Egy magastartás az úgy ez szokott lenni.
Tényleg úgy képzeljétek el őket,
mint az amerikai filmekben.

English: 
I must have done something wrong.
I wasn't speaking clearly, or God knows...
I repeated the instructions once again.
Stand in a close stance,
arms hanging, eyes closed.
It was extremely difficult to teach them
and not using first-name basis with them.
I practiced it at home in advance.
So I repeated the instruction again.
Now they not only stared at me blindly,
but started whispering and snickering.
Zero out of three so far...
I left it there,
I decided to start to really move.
I started with really simple poses,
we were stretching to the sides, up,
leaning forward and backwards.
After some more difficult positions
they realized that it felt good.
It moved their spine
which felt really good for them,
as they are usually doing only
body-building and laying around.
They are neither mobile, nor they stretch.
So their body type looks like this...
An upward salute usually
looks like this...
You should imagine them like in
American movies.
They are bald or short haired,

English: 
fully tattooed, big muscles,
wearing hounds-tooth patterned clothes.
And moving their spine felt
really good for them.
We switched to shoulder mobilizing tasks,
which is a nightmare for body builders.
There's a pose where you need to hold your
hands together and pull your elbow down.
Well this pose for them instead of this...
looks like this...
And just like you
started to laugh at it now,
they started to laugh as well,
and this was the point
when the communication started.
This newly formed communication
between the group members
was on a slightly
different level than before:
it wasn't like, "for your dinner
I will help you with something".
It was a different experience,
a different communication,
and a connection was forming
between them and me.
Hungarian is a really interesting
and expressive language.
Exercise helps stepping over boundaries,
and stepping is an exercise itself.
As we finally had a connection,
my job became easier.
We started to move forward
according to plan.
They started to feel the effect
of the process,

Hungarian: 
Kopaszok vagy rövidhajúak, teletetováltak,
kigyúrtak, tyúklábmintás cuccban vannak,
és hát nagyon jólesett nekik 
a gerinc átmozgatása.
Rátértünk a vállmobilizálós gyakorlatokra,
ami minden gyúrósnak nagy rémálma.
Van egy ilyen póz, hogy össze kell fonni
a két kezed, és lefele húzni a könyököket.
Nos, ez náluk ehelyett
úgy nagyjából ebben merült ki.
És ugyanúgy, 
ahogy most ti is elkezdtetek nevetni,
ők is elkezdtek nevetni,
és ez volt az a pont,
amikor kialakult a kommunikáció.
Kialakult a kommunikáció 
a csoport tagjai között
egy picit más szinten, 
mint ami eddig volt,
hogy add oda a vacsorádat,
én akkor segítek neked valamiben.
Más élmény volt, máshogy kommunikáltak,
és kialakult valamiféle kapcsolat 
közöttük és közöttem is.
Nagyon érdekes és beszédes a magyar nyelv.
A mozgás segített a korlátokon átlépni,
és a korláton átlépés már maga egy mozgás.
Így, hogy már volt valami kapcsolatunk,
kicsit könnyebb dolgom lett.
Elkezdtünk normálisan haladni.

English: 
and they got more involved in it.
I completely forgot where I was.
I was completely wrapped up in teaching.
I wasn't teaching convicts.
I was teaching people.
There was no space, no time,
I wasn't bothered by their uniform,
or by the bars on the windows.
I simply saw in their eyes
that they were getting something,
they were experiencing something,
that they had never felt before.
I was praising them a lot.
They didn't understand it,
they weren't used to it.
It was completely new to them.
What were these new experiences?
We started from the tangible,
from movements, from breathing,
to the intangible,
towards listening to the inside.
towards a spiritual change.
I really, really like
the laboratory metaphor.
If we consider our body a laboratory,
then with the help of exercise,
we can easily assess our inner self,
the state that we are currently in.

Hungarian: 
Elkezdték érezni, hogy hat a folyamat,
és egyre jobban belemerültek.
Én teljesen elfelejtettem, 
hogy hol vagyok.
Teljesen belemerültem, és tanítottam.
Nem rabokat tanítottam, hanem embereket.
Nem volt tér, nem volt idő,
nem zavart az egyenruhájuk, 
nem zavartak a rácsok az ablakokon.
Egyszerűen láttam a szemükben,
hogy valami olyat kapnak, 
olyan élményeik vannak most,
ami eddig még sosem.
Nagyon sokat dicsértem őket.
Ezt ők nem értették, 
mert nem ehhez szoktak.
Ez is teljesen új volt.
Hogy mik ezek az új élmények?
A megfoghatótól kezdtünk elindulni, 
a mozgástól, a légzéstől
a megfoghatatlan felé,
a befele figyelés felé.
Egy lelki megváltozás felé.
Nagyon nagyon szeretem 
a laboratórium-hasonlatot.
Ha a testünket 
egy laboratóriumnak tekintjük,
akkor nagyon szépen felmérhető 
a mozgás segítségével a belső önvalónk,
az, hogy éppen milyen állapotban vagyunk.

Hungarian: 
A mozgás segítségével 
lehet ezen az állapoton változtatni.
Ezt én a saját bőrömön tapasztaltam meg.
Hihetetlenek az összefüggések
a fogvatartottak élményei 
és a saját tapasztalataim között.
Én nem kerültem börtönbe, mint,
gyanítom, itt a nagy többség sem.
Ennél sokkal prózaibb 
és egyszerűbb a történetem.
3 évvel ezelőtt 
egy 6 éves kapcsolatomnak lett vége,
és elvesztettem konkrétan mindenemet.
A lakhatásomat, 
nyilván a párkapcsolatomat,
a munkámat is,
illetve olyan embereket, 
akiket a barátaimnak tartottam.
Viszont nem ez volt a legnehezebb,
mert munkát lehet találni, 
lakást lehet találni,
hanem az volt a nehéz,
hogy fogalmam sem volt arról,
hogy én ki vagyok.
Mivel a felnőtt éveim nagy részét
egy párkapcsolat részeként éltem le.
Egyszerűen nem tudtam magamat
függetlenül definiálni.
Ott álltam egyedül és üresen, hogy most 
mi van velem, hol a helyem a világban.
Azt gondoltam, hogyha fizikailag 
elindulok, megmozdulok,

English: 
We can change this state
with the help of exercise.
I learnt it from my own experience.
The connections between
the experience of the convicts'
and my own experience are incredible.
I wasn't convicted, just like many
of you haven't been, I suppose.
My story is much more ordinary and simple.
3 years ago
my relationship of 6 years ended.
I literally lost everything.
My home, my relationship - obviously,
my work,
and people
who I considered to be my friends.
However, it wasn't the hardest part,
because a job can be found,
a house can be found,
the difficult part was that I had no clue
who I was,
as I spent most of my adult life
as a part of a relationship.
I just couldn't defy myself
as an independent person.
I was there alone and empty,
not knowing my place in the world.
I thought that if I physically
start to move,

Hungarian: 
akkor valami fog belül is történni, 
elindul belül valami belső folyamat.
E gondolat mentén döntöttem úgy, hogy 
elindulok, és sétáltam 800 km-t,
és vártam, hogy történjék valami belül.
És történt is.
Lassan, ahogy szépen tettem 
jobb lábamat a bal után
- nem egy atomfizikai nehézségű
mozgásformát választottam,
azt azért be lehet látni -,
de elindultak belső folyamatok.
Fel mertem tenni olyan kérdéseket,
amiket addig a szőnyeg alá söprögettem,
hogy "ezzel nem kell foglalkozni,
ez teljesen mindegy".
Szembe mertem nézni 
a saját belső démonaimmal,
és lassan kezdtem a helyemre kerülni.
Kirajzolódott egy út, 
amin szeretnék haladni,
és tudtam, hogy nagyjából ki vagyok.
Viszont azt is be kellett látnom, hogy
egy életen keresztül nem lehet sétálni,
szóval haza kellett jönnöm.
Azóta azt tapasztalom,
hogy bármilyen természetes mozgással
ugyanezt a hatást lehet elérni.
Ugyanígy meg lehet tanulni 
befele figyelni,

English: 
then something inside,
an inner process will start as well.
Following this thought I decided
to set off, and I walked 800 kilometers,
and I was waiting for something to happen.
And it did.
Slowly, as I put one feet after another -
I didn't choose an extremely difficult
form of exercise, as you can see -
the inner processes started.
I dared to ask questions
that I notoriously ignored before,
saying that I don't need
to deal with them, it doesn't matter.
I dared to face my inner demons,
and I slowly started
to find my place again.
A path that I wanted to follow
was outlined,
and I more or less knew who I was.
However, I needed to face the fact,
that I can't possibly walk all my life.
So I had to come home.
Since then I have realized
that with any kind of natural exercise,
the same result can be reached.
The same way you can learn
to listen to the inner parts,

English: 
and in the same way
we can change our inner self.
For me, this natural exercise is yoga,
this is what I can pass on,
to the convicts as well,
who during the classes, as time passed,
got more and more involved.
I saw on them that they are not just
doing exercises anymore,
but they are really doing yoga,
as there is an inner path as well
on which they are stepping forward.
My most cathartic experience
was the final relaxation.
Imagine a typical jail environment,
with bars on the windows,
the 9 convict laying
on the ground on their backs,
their jaw down to their chest,
and now all of them closed their eyes
as the trust was established.
They were breathing slowly and evenly,
I saw their chest rising and dropping.
The silence and peace
was palpable in the room.

Hungarian: 
és ugyanígy lehet változtatni 
a belső önmagunkon.
Nekem ez a természetes mozgás a jóga,
ezt tudom én továbbadni,
a fogvatartottak részére is,
akik az óra folyamán,
ahogy telt-múlt az idő,
egyre jobban bevonódtak.
Láttam rajtuk, hogy már nem feladatokat 
végeznek, már nem tornáznak,
hanem tényleg jógáznak, 
tényleg van egy belső út is,
amin ők lépdelnek egyre előrébb.
A levezető relaxáció volt
a leges-legkatartikusabb élményem.
Képzeljétek el, ahogy -
tipikus börtönkörnyezet, 
rácsok az ablakon -
a 9 fogvatartott pedig lefeküdt a földre,
hanyatt fekvésben,
picit leszegték az állunkat,
és most már az összes behunyta a szemét,
mert kialakult a bizalom.
Lassan és egyenletesen lélegeztek, láttam,
ahogy emelkedik és süllyed a mellkasuk,
és egyszerűen kézzelfoghatóvá vált
a csönd és a béke ott a teremben.

Hungarian: 
Kint tipikus börtönzajok, cellaajtó-
csapkodás, meg lépések hallatszottak,
bent pedig lassan és csöndesen 
gyakorolták a légzést.
Álltam, és alig hittem a szememnek,
és az őrök is körülöttem teljesen
meglepődve konstatálták ezt a változást.
Lassan és óvatosan 
jöttek ki ebből a szituációból.
Nem az volt, 
hogy egy feladatot teljesítettek.
Nem az történt, hogy "igen, maradj bent 
10 légzésig ebben a pózban,"
"aztán köszönöm szépen, egészségedre",
hanem sokáig benne maradtak,
és ez számomra 
nagyon jó visszajelzés volt,
hogy valóban történt valami bennük.
Amikor felültek, 
akkor az egyikük megjegyezte, hogy:
"Jógázunk a börtönben, 
ez hihetetlen."
És hogy az is hihetetlen, hogy ahhoz,
hogy ezt megtapasztalja,
neki börtönbe kellett kerülnie.
A fogvatartottaknak 
a jógaórák néhány első része
az önmagukkal való harcról szólt.
Mivel egy olyan eszközt 
kaptak most a kezükbe,
amivel eddig még nem szembesültek,

English: 
Outside there were typical jail noises:
slamming of cell doors, steps,
and inside the room they were breathing
slowly and silently.
I was standing there
barely believing my eyes,
and the guards around me were
completely surprised by this change.
They were coming out of this situation
slowly and cautiously.
It wasn't simply fulfilling a task,
it wasn't like "yes, stay in position
for ten inhalations,
and then thanks, then you can go",
but they stayed inside for a long time,
and for me this was a great feedback
that something really happened
inside of them.
When they sat up, one of them said,
"We are doing yoga in jail,
it's incredible."
And it's also incredible
that in order to experience this,
he had to go to jail.
For some of them,
the first few yoga classes
were about fighting themselves.
Now they had a tool in their hands
that they haven't been faced with before,
and it showed them

English: 
the possibility of vivacity
both on the inside and the outside.
Just like many other people
in the everyday life,
they asked themselves,
"Do I really want this all?"
"Am I ready to face myself?"
Because many times it can be painful.
It might be difficult.
I might find things inside,
that I don't like at all.
There were some, who didn't want it.
And who didn't attend any more sessions.
But many of them came to the classes
honorably, they dared to move.
In the inside and the outside as well.
At first, I only saw the change
during the classes.
I saw in their eyes
as they became more focused,
the atmosphere became more relaxed.
Then at the end of one of the classes,
one of them wanted to tell me something,
in front of the others.
He said that being locked up didn't
bother him that much anymore,
and after the yoga classes,
"it was easier inside".

Hungarian: 
és a külső, illetve a belső elevenség 
lehetősége villant fel előttük.
Nyilván, mint sokan 
a mindennapi életben is,
feltették maguknak a kérdést, hogy:
"Akarom-e én ezt az egészet?"
"Készen állok-e arra, hogy
szembenézzek önmagammal?"
Mert az bizony sokszor lehet, 
hogy fájdalmas.
Lehet, hogy nehéz.
Lehet, hogy olyasmit fogok bent találni,
ami egyáltalán nem tetszik nekem.
Volt, aki nem akarta. Volt, aki
nem vett részt már több foglalkozáson.
Viszont a nagy többségük becsülettel járt,
volt olyan bátor, hogy mert megmozdulni.
Kívül is, és belül is.
Először az órákon láttam rajtuk csak 
a változást.
Láttam a szemekben, 
és hogy egyre fókuszáltabbak,
és egyre nyugodtabb a légkör.
És aztán az egyik óra végén
az egyikük mindenképpen akart nekem 
valamit mondani ott, a többiek előtt.
Azt mondta, 
hogy kevésbé zavarja őt a bezártság,
és hogy jógaórák után valahogy 
"itt bent valami könnyebb".

English: 
And that these times he didn't want
to be aggressive afterwards.
He admitted to not wanting to be
aggressive in an environment
where only strength means
a tool of welfare.
And he dared to admit it
in front of his inmates.
After this class,
the tutors also confirmed
that there's a noticeable change
in the behavior and mood
of the group members.
It seems, that our environment
doesn't really define us,
and the seemingly firm
inner patterns can change.
Not only can those things be tools
which we would expect,
and change is possible
even if the environment
and the circumstances
won't change for the foreseeable future.
The society gave up on these people.
And what is even more
important and difficult:
not only the society,
not only we gave up on them,

Hungarian: 
És hogy ő egyszerűen ilyenkor nem akar
utána agresszív lenni.
Egy olyan környezetben mondta ki ezt,
hogy ő nem szeretne agresszív lenni,
ahol csak és kizárólag az erőt tekintik
a boldogulás eszközének.
És a társai előtt merte ezt kimondani.
Ez utána az óra után a nevelők is 
megerősítették azt, hogy valóban,
észrevehető magatartásbeli és
kedélyállapotbeli
változás van a résztvevőkön.
Úgy tűnik ezek alapján, hogy mégsem
definiálnak minket a körülményeink,
és megváltozhatnak 
alapvetőnek hitt belső mintázataink.
Nem csak az az eszköz, 
amit annak gondolunk elsőre,
és akkor is lehetséges egyfajta változás,
hogyha a körülmények és a környezet
egészen biztosan 
változatlan lesz még egy jó ideig.
Ezekről az emberekről 
lemondott a társadalom.
És ami talán még fontosabb, 
és még nehezebb,
hogy nem csak a társadalom, 
nem csak mi mondtunk le róluk,

Hungarian: 
hanem ők önmagukról is 
nagyon sok esetben már lemondtak.
Ha ők, ebben a helyzetben képesek voltak
mind fizikailag, 
mind lelkileg megmozdulni,
akkor Neked, aki csak 
a saját külső börtönödbe vagy bezárva,
Neked mi a kifogásod?
Köszönöm szépen.
(Taps)

English: 
but they gave up on themselves as well.
If in this situation
they were able to move
both physically and mentally,
then you,
only locked up in your own inner jail,
what is your excuse?
Thank you.
(Applause)
