RĂZBOIUL LUI STALIN
CU URSS-UL (1924-1953)
SPERANŢE DEŞARTE
Marele victorii din 1943
au ridicat prestigiul
sovietic pe noi culmi.
La sfârşit de an,
locuitorii Moscovei îşi permit
să sărbătorească modest.
Dar pentru mulţi alţii...
... cetăţeni sovietici
şi vecini ai lor,
care suferă încă sub cumplită
ocupaţie germană...
... aşteptarea pare fără sfârşit.
Pentru unii, fără speranţă.
La Moscova, Iosif Stalin
îşi subliniază puterea
cu cruzimea lui favorită.
Îl pune pe Kalinin, trist personaj
şi conducătorul nominal al URSS,
să citească mesajul de Anul Nou.
În cercurile guvernamentale se ştie
că soţia acestuia e în lagăr,
arestată de Stalin
cu şapte ani în urmă.
Dar Kalinin este marioneta lui Stalin,
dansând pentru distracţia acestuia
şi hrănindu-i visurile.
Dar când clopotele
anunţă trecerea în 1944,
Armata Rosie a făcut deja
că aceste visuri să devină realitate.
În nordul îndepărtat, noi ofensive
lansate contra germanilor,
în decembrie şi ianuarie,
nu lasă loc de îndoială.
Armata Rosie ţine
piept Wehrmacht-ului.
Şi, pe măsură ce luptă să elibereze
oraşe şi sate de sub ocupaţie,
obiectivul ei este Leningradul,
asediat de 900 de zile,
de-a lungul a trei ierni cumplite.
Din 1941, curajul extraordinar
al oamenilor din Leningrad
a învins bombardamentele,
frigul şi foametea,
dar aproape două milioane
de oameni au murit.
Când, în sfârşit, Armata Rosie
sparge asediul
pe 19 ianuarie 1944,
e un semnal trimis lumii întregi.
Acesta este anul victoriilor.
Iar pentru Stalin,
este anul şanselor.
Cu ajutorul Domnului,
sfânta noastră armată
a alungat armata fascistă din patrie.
Domnul să ne ajute armatele
cu tot ce au în fată!
Încrederea, patriotismul
şi hotărârea fermă
se îmbină ca să-i mobilizeze
pe sovietici pentru un ultim efort.
În oraşele unde viaţa
normală îşi reia cursul,
pe măsură ce pericolul
bombardamentelor germane scade,
gările sunt pline de refugiaţi
care se întorc acasă.
În oraşul eroic Leningrad,
în alte oraşe şi sate distruse,
ca să-şi îngroape morţii.
Dar în timp ce Armata Rosie
duce mai departe eliberarea,
în statele baltice din nord,
recucereşte Jîtomir în Ucraina,
şi încercuieşte şase divizii
germane la Korsun,
cauza pentru care luptă
milioane de soldaţi
e trădată din interior.
Iosif Stalin vede eliberarea
acestor teritorii
dintr-o perspectivă unică.
În mintea lui,
milioanele de oameni
din Caucaz, Crimea,
sau Bielorusia, şi mai ales,
din Ucraina,
toţi au avut contacte
cu duşmanul, cu străinii,
chiar dacă nu a fost alegerea lor,
chiar dacă proporţiile
înaintării germane
au fost în mare măsură
responsabilitatea directă
a lui Stalin însuşi.
Toţi cei care au trăit în teritorii
ocupate sunt suspecţi, pătaţi.
În urma victoriei, Stalin recurge
la pedepsele colective,
pe care le-a folosit
înaintea atacurilor germane.
Profesorul Naumov, de la Comitetul
pentru victimele represiunii politice:
Asemenea măsuri
împotriva unor grupuri întregi
au fost luate prima dată în anii '30.
În anii '30, graniţele vestice
se modificau mereu.
Ca şi unele estice.
Oricum, în anii '30,
a avut loc operaţiunea din Polonia.
Zeci de mii de polonezi
din zonele de graniţa
au fost strămutaţi forţat
în regiunea Irkutsk.
Şi toţi coreenii care trăiau
lângă graniţă din Orientul Îndepărtat
au fost mutaţi
în Kazahstan şi Uzbekistan.
Între 1940-1941, zeci de mii
de oameni au fost deportaţi
din statele baltice.
Stalin îşi îndreaptă acum atenţia
către nordul Caucazului,
unde trăiesc etnii,
precum ingusii şi cecenii.
Oameni cu o cultură proprie,
bazată pe viaţă de la munte.
Oameni ale căror tradiţii
nu s-au încadrat niciodată
în conceptul îngust
al statului sovietic.
Pentru multe dintre aceste
neamuri din Caucaz,
sosirea germanilor
în vara lui 1942
a fost o cale de a se întoarce
la viaţa lor pre-sovietică,
şi fără îndoială unii
au colaborat activ.
Dar, după revenirea
sovieticilor în 1944,
etniile caucaziene... ingusii,
şi mai ales cecenii,
au devenit victimele
unor raiduri cumplite.
Unităţi NKVD au fost
trimise pe dealuri.
Comunităţi întregi,
care nu-şi înţeleg vinovăţia,
sunt pedepsite cu deportarea.
Toate acţiunile erau
făcute ca să coincidă
cu sărbătorile de stat.
Cu Ziua Armatei Roşii,
sau cu 8 martie de exemplu.
În ajunul unei sărbători publice,
bărbaţii erau adunaţi
şi trimişi într-un lagăr
sau centru de detenţie.
Erau escortaţi acolo
sub pază severă.
Restul comunităţii...
bătrânii, femeile şi copiii...
erau duşi cu alte trenuri,
cu mai putină pază.
Rata mortalităţii erau mult mai mare
în acest al doilea grup.
De multe ori, erau duşi
în republici complet diferite.
De exemplu, în Kirgizia,
Kazahstan, sau în munţii Altai.
Iar după ce ajungeau acolo,
treceau luni întregi,
poate chiar un an înainte
să înceapă reîntregirea familiilor.
Toată această poveste este tragică.
Este tragedia unei naţiuni mici,
aflate în mâinile
unui stat imens şi nemilos.
A oamenilor luaţi din casele lor,
oameni cărora li se distruge viaţa,
în urma lor, zone întregi rămân pustii.
Şi, când trupele germane sunt
alungate din Crimea în mai,
Stalin e convins că tătarii locali
au colaborat cu duşmanul.
El dizolvă imediat
Republica Musulmană Autonomă
a Tătarilor din Crimea
şi deportează, drept pedeapsă,
400.000 de oameni...
... bărbaţi, femei şi copii.
Dincolo de nenorocirea
oamenilor înfricoşaţi,
el ignoră complet nevoile militare.
În această perioadă, sovieticii
au nevoie de orice mijloc de transport.
De orice camion,
cu care să-i poată
urmări pe germani.
Dacă examinăm atrocităţile
comise de conducerea
NKVD şi NKGB,
şi o mică parte e de ajuns,
ca să-mi îngheţe sângele în vine.
În ceea ce mă priveşte,
cred c-ar trebui acuzaţi oficial
pentru crimele pe care le-au comis.
Sute şi sute de mii de refugiaţi
nevinovaţi din teritoriile ocupate
vor ajunge în gulaguri
după eliberare,
contaminaţi de simpla existentă
în apropierea autorităţilor germane.
Dar fobia lui Stalin rămâne
ascunsă în ceaţa războiului.
Deşi economia sovietică de război
se dezvoltă repede,
Stalin are încă nevoie de Vest.
Iată vasele americane Liberty,
construite în maşi şi destinate
să mărească semnificativ capacitatea
de transport a Aliaţilor.
Ajutoarele trimise URSS-ului
rămân o sursă vitală de provizii.
Se trimit, fireşte, arme.
Obuze şi tancuri.
Dar în 1944,
SUA şi Marea Britanie nu pot egala
calitatea tancurilor sovietice,
aşa că Stalin vrea mai ales
alimente pentru armată
şi camioane care să le ducă.
Şi cât timp Aliaţii cred
în mitul "Unchiul Joe",
al conducătorului unit cu poporul,
continuă să-i dea lui Stalin tot ce pot.
Vreme cumplită, ape îngheţate,
submarine şi bombardiere germane,
campania în zona arctică le aduce
Aliaţilor pierderi de zeci de vase
şi de mii de vieţi omeneşti.
Acesta e cazul bătăliilor
pentru Murmansk şi Arhangel.
Cum ar putea ghici aceşti marinari
obişnuiţi, britanici şi americani,
că Stalin se teme de ei, considerându-i
purtători de idei interzise?
Ei au venit aici cu prietenie,
dar Churchill bănuieşte
de mult adevărul...
"Sovieticii se tem de prietenia noastră, "
spune el,
"mai mult decât de duşmănie."
Valentina Ivleva a fost printre cei
care au avut contact cu străinii.
Aveam 14 ani.
Războiul începuse deja,
apoi a venit un convoi,
de fapt au anunţat că vine,
şi, imediat, a urmat
un raid aerian de avertisment,
fiindcă germanii nu aveau de gând
să lase convoiul să treacă.
Desigur, voiam mult să văd un convoi,
aşa că am mers să-l văd pe primul.
Era lângă casa noastră, care nu era
departe de malul Dvinei.
Era o scară mare acolo,
şi am urcat-o până sus,
şi am văzut totul.
Întâi, au dirijat
navele către port...
... navele de război,
care însoţiseră convoiul.
Fireşte, noi eram primii oameni
care vedeau un convoi.
Când aveam 15 ani,
l-am cunoscut pe Bell Raul.
Era sublocotenent
pe vasul "Thomas Hartley".
Avea 20 de ani şi între noi
a existat o frumoasă prietenie.
Mă învaţa engleza
fiindcă eu îl rugasem,
şi învăţăm 10 cuvinte pe zi.
Am început cu verbul
"a prezenta, "
pe care-l foloseşti
când faci cunoştinţă cu cineva.
Vă daţi seama cum m-am simţit,
când am aflat că pleacă.
Mi-a spus că trebuie să ne despărţim
şi că pleacă pentru totdeauna.
Fireşte, i-am răspuns că n-o să mai
iubesc pe nimeni altcineva, niciodată.
Şi i-am spus şi că aş vrea
să am un copil cu el.
Înţelegeţi?
Mi-a răspuns:
"Ascultă ce spui, Valia!"
"În primul rând, eu nu vreau să am
un copil care să crească fără tată."
"În SUA, copiii care cresc aşa
sunt trataţi foarte rău, "
"şi în al doilea rând nu vreau să am
un copil căruia să i se spună bastard."
Aşa mi-a răspuns.
Şi a zis:
"Domnul va avea grijă de voi."
Era foarte credincios.
Apoi au început arestările.
Eu am fost arestată în 1946
şi m-au acuzat că sunt
spion anglo-american,
deşi eram complet nevinovată.
Am crezut că e o neînţelegere,
că se va termina totul repede.
Că e doar ceva temporar.
A fost ceva care a durat şase ani.
Stalin se simţise întotdeauna
înconjurat de duşmani.
Acum, avea ambiţii tot mai mari,
iar nevoia de oprimare se dezlănţuia.
Lupta cu Hitler îi ascunde lumii
adevărata fire a lui Stalin.
Acum, când Armata Rosie
a pornit ofensiva pe tot frontul,
atenţia lumii e îndreptată încă
asupra crimelor lui Hitler,
multe vor fi descoperite
pe drumurile prin Bielorusia
şi Ucraina.
Copleşite, trupele germane,
aflate în retragere,
lasă Armata Rosie
să recucerească pământuri arse
şi să salveze oameni copleşiţi
de ororile pe care le-au văzut.
În satul Markovnia
din Bielorusia,
Valentina Ilkevici îşi aminteşte:
O împingeau către colibă,
ucigându-i copiii în faţa ei.
Şi, în tot timpul ăsta,
germanii se distrau.
Femeia avea cinci copii,
şi unul era mic.
Îl ţinea lângă ea.
Cred că voia ca măcar
să moară împreună,
că, dacă vor fi arşi de vii,
măcar să-l mângâie.
Un german a văzut-o
şi i-a făcut semn,
pentru a-i spune să arunce
copilul în sus,
că el îl va împuşca.
Şi, ca să nu-i dea satisfacţie,
ea a ridicat copilul
şi l-a trântit de pământ, singură.
Era iarnă, pământul era dur.
Şi a murit...
Şi-a ucis propriul copil.
Eu n-am putut s-o ajut deloc,
nu puteam să ţip sau să plâng,
fiindcă duşmanul era peste tot.
Nu puteam decât să-mi muşc mâinile
când duceau oamenii în colibe.
Turnau gaz şi băteau geamurile în cuie.
Mă întrebam cum pot
să tină chibritul în mină,
când ştiau că vor arde atâţia oameni?
Toate plânsetele şi ţipetele
şi acum îmi sună în minte.
Chiar azi-noapte
am visat satul Markovnia.
Ca şi cum faptele
n-ar vorbi de la sine,
supravieţuitorii sunt filmaţi
mereu şi mereu.
O vecină a venit şi ne-a spus,
c-au luat-o pe fiica ei.
Nu voia să fie luată,
aşa că i-a implorat.
Le-a spus să n-o ia,
că o să le cânte un cântec.
Dar tot au luat-o,
cu tot cu alţi copii,
şi i-au împuscat în spatele şcolii.
În toate teritoriile ocupate,
se întâlnesc dovezi
ale cruzimii războiului
care înteţesc ura pentru duşman.
Armata Rosie şi poporul
luptă pentru visul păcii.
Şi nu se întreabă încă
dacă e acelaşi vis
cu cel al lui Iosif Stalin,
dar măcar sfârşitul războiului
e cu un pas mai aproape.
Pe măsură ce Luftwaffe alunecă
pe drumul declinului ireversibil,
bombardierele britanice
şi americane au devenit
adevărate armade uriaşe
protejate de avioane de luptă.
Bombardamentele de teroare
au ca scop
să distrugă imperiul
lui Hitler în interior.
Zi şi noapte, raidurile
lovesc oraşele importante,
dar Stalin a dispreţuit
întotdeauna deschis
bombardamentele vestice.
El a cerut doi ani
ca Aliaţii să deschidă
un nou front în Franţa,
criticându-i pentru întârziere.
Operaţiunea Overlord...
"Ziua Z"...
este aşteptată de mult.
De pe 6 iunie 1944, Stalin
nu mai are motive de critică,
deşi e adevărat că trupele
anglo-americane
din Normandia se confruntă
cu doar jumătate din numărul
diviziilor germane
pe care Hitler le-a trimis
pe frontul de Est.
Dar după debarcarea din Normandia,
Wehrmacht-ul trebuie
să apere Reich-ul
de două armate puternice
care se apropie de graniţele
dinspre vest şi dinspre est.
Jukov porneşte acum planul ambiţios
al unei ofensive masive,
prin Bielorusia către graniţa cu Polonia.
Cu un gest neobişnuit de recunoaştere
a originii sale georgiene,
Stalin numeşte operaţiunea "Bagration, "
după generalul georgian
din războaiele napoleoniene.
Ofensiva în patru direcţii
va lovi la nord şi sud de Vitebsk,
sub conducerea generalului Cerniakovski,
spre Minsk...
... şi sub comanda generalului Rokossovski,
către Varşovia.
Trupe uriaşe susţin planul,
şi operaţiunea "Bagration" e lansată
la trei ani după ce germanii
au lansat operaţiunea Barbarossa.
Este momentul decisiv
în confruntarea militară.
După operaţiunea "Bagration",
înfrângerea lui Hitler pare inevitabilă.
URSS-ul şi aliaţii săi au mai
mulţi soldaţi, mai multe tancuri,
şi mai multe avioane decât duşmanul.
Din Italia, Franţa,
şi de la graniţele sovietice,
cu toţii atacă Reich-ul.
În spatele liniilor germane,
aproape un milion de partizani sovietici
provoacă dezastre în rândurile
liniilor de aprovizionare germane.
Ei cuceresc poduri peste râuri,
pentru că trupele să treacă
obstacolele naturale
înainte ca Wehrmacht-ul să le
transforme în linii de apărare.
Minsk, capitala Bielorusiei.
Oraşul a suferit cumplit
de pe urma ocupaţiei naziste.
Acum, trebuie să îndure
un ultim cataclism,
în timp ce Wehrmacht-ul luptă
pentru fiecare stradă.
Oraşul e eliberat la începutul lui iulie.
Doar câţiva soldaţi germani
scapă din Minsk
alăturându-se armatei aflate spre vest.
Ceilalţi sunt ucişi
sau luaţi prizonieri.
Înaintarea sovietică
a lovit din greu
armele şi vehiculele germane.
Deşi soarta Minskului arată
că Wehrmacht-ul nu cedează
nici acum uşor.
Dar chiar dacă soldaţii
luptă cu curajul şi tenacitatea germană,
e clar că armata e în declin acum.
Pe strada Tverskaia din Moscova,
are loc o paradă unică.
50.000 de germani, aflaţi pe drumul
spre lagărele de muncă,
defilează în fata învingătorilor.
Oamenii privesc în tăcere.
Poate că aceste vaste coloane
cu soldaţi hitlerişti
par mai umile odată învinse.
Şi când, simbolic, străzile
sunt curăţate după trecerea lor,
mulţimea moscovită
se îndepărtează tot în tăcere.
În timp ce germanii
trec podul Crimea,
către gară.
Vagoane de vite îi vor duce
în lagăre de muncă
din tot URSS-ul.
Acum, castelul de cărţi de joc
al lui Hitler se prăbuşeşte.
Pentru Führer, 1944 este anul fatidic.
În fata eşecului clar,
în mijlocul ruinelor Berlinului,
Hitler pierde ultimele urme
ale fragilului său echilibru
şi alunecă în nebunie.
El refuză să conştientizeze
eşecurile militare ale anului.
Preferă horoscopurile
în dauna părerilor militare.
Şi deşi e înconjurat de semnele
unei catastrofe iminente în Berlin,
nu vorbeşte decât despre victoria totală
şi despre Reich-ul de o mie de ani.
Dar, dacă a existat
o întâmplare care l-a făcut
pe Adolf Hitler să-şi piardă raţiunea
mai mult decât oricare alta,
aceasta e abandonul ofiţerilor germani.
Unul dintre cei de elită,
contele Klaus von Stauffenberg
pune o valiză cu explozibil
în sala de conferinţe
de la reşedinţa lui Hitler din Rastenburg.
Bomba explodează
la mai puţin de 4 metri de Führer.
Convinşi că Adolf Hitler a murit,
complotiştii acţionează
să preia controlul Berlinului.
Dar, în mod incredibil,
Hitler a supravieţuit,
cu răni superficiale.
E filmat la spital,
vizitându-i pe ceilalţi,
mai puţin norocoşi.
Pentru poporul german e dovada
supravieţuirii lui extraordinare.
Pentru Hitler, e confirmarea
că soarta l-a ales ca instrument.
Însă se răzbuna crunt.
Sute de suspecţi sunt arestaţi
şi torturaţi de Gestapo.
Procesele, prezidate
de cumplitul judecător
Roland Freisler,
sunt demonstraţii de umilire publică.
Acuzaţii sunt respectaţii membri
ai societăţii non-naziste.
Oameni precum Adam Trott zu Solz
şi contele von Schulenburg,
ambasadorul care, pe vremuri,
se ocupase de pactul sovieto-german.
Fiecare acuzat e supus
denunţărilor isterice
şi apoi e condamnat la moarte.
Hitler priveşte imaginile
filmate ale execuţiei lor.
Unii sunt împuşcaţi.
Alţii ghilotinaţi sau atârnaţi
de cârlige de măcelărie,
spânzuraţi cu corzi de pian.
Înmormântarea feldmareşalului Rommel,
ofiţerul cu cel mai înalt grad
dintre cei implicaţi în complot,
se desfăşoară cu toată
pompa specifică a Reich-ului.
Rommel a avut de ales între
condamnarea sigură la moarte
şi o înmormântare de stat
fără ca soţia lui să fie pedepsită,
dacă feldmareşalul alegea să se sinucidă.
Rommel a ales să ia otrava
adusă de emisarii Führer-ului.
Kremlinul trece sub tăcere
întregul incident.
Niciun dictator nu vede cu ochi buni
o tentativă de asasinare,
chiar şi a altui dictator.
Acum, în urma succesului
operaţiunii "Bagration",
Armata Rosie trece graniţa
în România...
... în Bulgaria...
... în Iugoslavia...
... eliberând Belgradul împreună
cu armata de partizani ai lui Tito.
Profesorul Semiriaga:
Regiunea Balcanilor
a fost mereu importantă
pentru marile puteri din Europa.
O regiune cu interes politic şi economic
între aceste ţări.
Nu e de mirare că înainte
de Al Doilea Război Mondial,
Balcanii şi-a păstrat importantă
şi pentru Aliaţi şi pentru Axă.
Se ştie că premierul
britanic Churchill
a declarat deschis
că ar prefera ca al doilea front
să fie deschis în Balcani.
Dar, ca întotdeauna,
Polonia e premiul lui Stalin.
Pentru polonezi, războiul lui Hitler
a fost un coşmar neîntrerupt.
Închisă în ghetoul din Varşovia,
populaţia evreiască a Poloniei
a fost victima
unor atroce experimente rasiale naziste,
tinta ideii de purificare etnică.
După ani de existentă
cumplită în ghetou,
supravieţuitorii s-au ridicat
împotriva programului
de exterminare al lui Hitler, în 1943.
Însă, după o lună de lupte,
revolta a fost înăbuşită de ŞŞ
cu mare cruzime,
iar ghetoul a fost golit.
Când Armata Rosie a intrat
în Polonia, în vara lui 1944,
în capitală mai sunt doar câteva
zeci de evrei, care se ascund.
Şi nu doar evreii din Polonia suferă.
Ocupată şi împărţită în 1939,
Polonia independentă nu mai există.
Iar pe teritoriul ei,
Germania a amenajat majoritatea
dintre cumplitele
lagăre de exterminare
unde evreii din Europa, ţiganii,
şi prizonierii ruşi
sunt gazaţi şi arşi.
Viaţa naţională a Poloniei continuă
doar prin rezistenţă ascunsă
şi trupele ei luptă la comanda
guvernului în exil, aflat la Londra.
Majdanek, estul Poloniei,
sfârşitul lui iulie 1944.
Primul lagăr al morţii este eliberat
de Armata Rosie.
Proporţiile genocidului hitlerist
sunt acum dezvăluite lumii,
şi lumea va afla lucruri
şi mai cumplite
când Armata Rosie
eliberează Sobibor, Treblinka,
şi, mai ales, cumplitul
complex al morţii, Auschwitz.
Era paraşutista de recunoaştere
în spatele liniilor germane,
când a fost prinsă.
Irina Harina a supravieţuit
la Auschwitz din aprilie 1943.
A cunoscut toate ororile de acolo,
îşi aminteşte mai ales un episod anume:
Vizavi de noi era baraca cu nr. 11,
unde ţineau femeile franceze.
Într-o noapte, a venit un camion,
şi toate au fost urcate
şi duse la crematoriu.
Ştiau că vor muri,
ştiau unde vor fi duse.
Aceste femei condamnate, care
mai aveau doar câteva ore de viaţă,
au început atunci
să cânte "Marseieza."
Au cântat cât de tare puteau
ca să audă tot lagărul,
şi noi, închise în baraca noastră,
nu puteam decât să plângem.
N-o să uit asta niciodată!
Când trupele sovietice
se apropiau de lagăr,
ea şi alte două prietene
s-au aflat în ultima coloană
de prizonieri ruşi pe care
SS-ul i-a adus spre Vest.
Într-o noapte am decis să ne ascundem
într-o grămadă de fin, în hambar.
Dimineaţa, celelalte fete au început
să ne strige tare pe nume.
Ne-a fost foarte frică,
fiindcă ar fi putut
să-i alerteze pe germani,
să le arate că ne ascundeam undeva.
Un alt moment terifiant a fost,
când soldaţii SS au venit
în hambar cu câini de vânătoare.
Zgomotul mitralierelor lor
ucigându-i pe cei care
nu se puteau ţine de convoi
era nimica toată pentru noi,
pe lângă
lătrăturile acelor câini.
Abia după mulţi ani am aflat
că un câine nu poate adulmeca
pe cineva care se ascunde în fin.
Dar acel moment a fost
cel mai înfricoşător din viaţa mea.
Am aşteptat să se întunece,
apoi am ieşit din hambar,
şi am căutat un refugiu
într-o casă de ţărani.
Salvată de trupele sovietice,
Irina Harina s-a trezit cu oroare,
dusă înapoi la Auschwitz de NKVD.
Lagărul devenise acum
centru de interogatorii.
Ne-au interogat
despre tot ce ni se întâmplase.
Erau interogatorii amănunţite,
fiindcă voiau să afle
ce s-a întâmplat în anumite zile.
La Auschwitz fuseseră
tot felul de oameni.
De exemplu, erau nişte
fete de la Auschwitz
care colaboraseră cu germanii
şi care ne denunţaseră Gestapo-ului,
când am ajuns la Smolensk.
Aşa că era firesc să fim interogate,
dar n-ar fi trebuit
să fie aşa amănunţit.
Era cumplit să te interogheze
în fiecare seară,
şi întrebările erau mereu aceleaşi:
Când s-a întâmplat asta sau aia.
Pe noi ne-a ajutat că eram trei,
şi spuneam acelaşi lucru.
Nu trebuia să inventăm nimic,
fiindcă spuneam acelaşi lucru, în toate.
Dar tot nu mi-a venit să cred
când, la ultimul interogatoriu,
mi-au spus că pot să-mi continui
studiile la facultate.
Mă aşteptam la ceva rău.
De fapt, ne-au eliberat,
deşi nu ne-au dat bani
sau haine pentru drum.
În septembrie 1945, am reuşit
să ajungem, în sfârşit, acasă,
după ce am mers
tot drumul cu trenul.
În timp ce sovieticii îi alungă
pe germani din oraşele Poloniei,
se descoperă primele masacre
ale prizonierilor politici.
În acest oraş, doar şase prizonieri
au reuşit să se ascundă,
în timp ce toţi ceilalţi au fost
împuşcaţi de gardienii în retragere.
Dar în oraşul Lublin, distrus,
se găsesc urmele celui
mai cumplit masacru.
Marele castel din Lublin
a găzduit prizonieri
pe tot timpul ocupaţiei germane.
Acum, când Armata Rosie intră în oraş
şi sovieticii sunt aclamaţi pe străzi,
infanteria pătrunde în castel.
În sălile de aici, peste 600
de oameni au fost împuşcaţi.
Printre ei, multe femei,
mitraliate, probabil, când munceau.
Iar, în curte, sunt multe alte cadavre.
Hitler, ucigaş.
Stalin, eliberator.
Un scenariu cunoscut,
care îl ajută pe Stalin
să-şi ascundă propriile crime
împotriva polonezilor.
Crime precum uciderea a 20.000
de ofiţeri polonezi în 1940,
un masacru pentru care
dictatorul şi sistemul sovietic
au făcut mari eforturi
să nu fie învinovăţiţi.
Când, în 1943, autorităţile
germane au găsit şi expus
peste 4.000 de cadavre de ofiţeri
în pădurea Katin, lângă Smolensk,
puţini din Occident
au crezut afirmaţia
că NKVD-ul a comis masacrul.
Aliaţii occidentali, în fata
negărilor furioase ale lui Stalin,
au acceptat ipoteza
vinovăţiei naziste.
În ciuda dovezilor
filmate de către germani
şi în ciuda protestelor
guvernului polonez anti-comunist
aflat în exil la Londra.
Stalin nu va recunoaşte niciodată
că e vinovat de masacrul de la Katin.
După război, va invoca
imaginile filmate de URSS,
în 1947.
Dar în acel moment, lumea cunoştea
deja adevărata fată a lui Iosif Stalin
şi puţini se îndoiau de vinovăţia lui.
Însă la începutul verii lui 1944,
Stalin poate încă să pozeze
în eliberatorul Poloniei şi al Europei.
Primele semne
că Stalin venea nu să elibereze,
ci să cucerească
au fost văzute
la sfârşitul lui iulie,
când generalul Rokossovski
ocupă oraşul Lublin.
La doar câteva ore după ce
steagurile roşii flutură în oraş,
Stalin a instalat deja
un guvern comunist marionetă:
Comitetul de la Lublin.
Membrii lui merg la Moscova,
unde se întâlnesc cu Vâşinski.
Denunţările vehemente făcute de
naţionalişti polonezi de la Londra
nu au parte de răspuns
din partea Aliaţilor.
Guvernul polonez aflat la Londra
nu poate face nimic să împiedice
această ilegalitate.
Dar protestele sale nu vor
rămâne mult timp neauzite.
"Unchiul Joe", Stalin e pe cale
să-i arate lumii adevărata sa fată.
Armata Rosie se apropie de Varşovia,
care a suferit atât
în timpul războiului.
Pe 29 iulie,
la radio, sovieticii lansează un apel
către mişcarea de rezistentă poloneză,
"Armata de acasă".
În cuvinte alese cu grijă,
se cere rezistentă
în fata ocupanţilor.
Apelul lasă impresia,
că Armata Rosie va lua oraşul cu asalt.
Rezistenta poloneză
răspunde apelului,
pe care îl consideră un semn
de la aliatul gata să atace.
Pe 1 august,
lupta începe din nou
pe străzile din Varşovia.
Iniţial, garnizoana germană
e luată prin surprindere,
şi insurgenţii ocupă
părti însemnate din oraş.
Dar au nevoie de ajutor,
înainte să vină întăririle germane.
Armata Rosie poate ataca acum,
sau poate trimite provizii de arme.
Dar Armata Rosie nu se mişca
de pe poziţiile ei,
aflate la est de oraş.
Iar Stalin, ignoră
presiunile aliaţilor occidentali,
şi respinge cererea lui Churchill
ca avioanele britanice cu provizii
să poată folosi aerodromurile sovietice.
Fără ajutor,
polonezii sunt condamnaţi.
Trupe SS comandate
de generalul Bach-Zelewski
sunt trimise la Varşovia
să înăbuşe revolta.
În mare inferioritate,
rezistenta poloneză
luptă pentru fiecare clădire,
pentru fiecare fortificaţie,
aşteptând în zadar
salvarea din est.
Bătălia pentru oraş se prelungeşte
până în septembrie,
dar treptat, inevitabil,
mişcarea de rezistentă
poloneză este decimată.
Din motive politice
Stalin nu a vrut să ajute revolta.
Aceasta contrazicea
interesele sovietice
şi pe cele ale aşa-numitului Comitet
de salvare naţională de la Lublin.
Din punct de vedere militar,
membrii rezistenţei poloneze
din Varşovia
au luptat curajos, eroic cu germanii
pentru libertatea patriei lor.
Ei nu erau duşmanii noştri, ci aliaţii.
Însă politic,
din păcate, totul era invers.
Însă s-ar fi putut face ceva,
dacă Stalin ar fi dorit asta.
Stalin cedează criticilor internaţionale
abia în septembrie,
dar ajutorul sovietic
vine prea târziu.
Ultimii supravieţuitori ai rezistenţei
se predau în octombrie.
Când Armata Rosie ocupă,
în sfârşit, ruinele Varşoviei
în ianuarie 1945,
300.000 de polonezi au murit aici,
începând din august.
Dacă Stalin a dorit
distrugerea rezistenţei
naţionaliste poloneze,
a reuşit asta din plin.
Însă evenimentele de la Varşovia
au dus la modificarea
atitudinii britanicilor şi americanilor
fată de aliatul lor.
De acum, motivele lui Stalin
vor fi privite cu suspiciune.
De acum, Stalin trebuie
să ducă un alt război.
O bătălie secretă şi mută,
contra propriilor aliaţi.
E o bătălie căreia li se alătură
aliaţi de abele părti.
Prim-ministrul britanic Churchill
vizitează Moscova în octombrie.
A venit să discute
soarta Europei de Est.
Churchill e deja suspicios în privinţa
intenţiilor postbelice ale lui Stalin,
dar e şi realist.
Ştie că Marea Britanie şi SUA
pot face prea puţine
ca să oprească un om
ale cărui ambiţii sunt susţinute
de ocupaţia Armatei Roşii.
Churchill avea o poziţie paradoxală.
Ca lider al Aliaţilor,
era printre câştigători.
Dar imperiul lui se dezmembra.
Şi, ca politician
cu viziune, ştia asta.
Aşa că s-a ajuns
la un acord pragmatic.
Acesta, notat în grabă
pe un colţ de hârtie,
prevede controlul sovietic
asupra Bulgariei, Ungariei şi României,
în schimbul promisiunii lui Stalin
că nu se va amesteca în politica Greciei.
Viitorul Iugoslaviei
rămâne o problemă deschisă,
iar Stalin refuză
orice discuţie despre Polonia.
Dar problema poloneză, pentru care
Marea Britanie a intrat în război în 1939,
nu dispare.
Ea domină următoarea rundă
a luptelor secrete duse de Stalin
contra propriilor aliaţi la Ialta
în Crimea, în februarie 1945.
La Ialta, Stalin se întâlneşte
cu Roosevelt, pentru ultima dată.
Bolnav, aproape pe moarte,
preşedintele american e decis
să-l recruteze pe Stalin
în războiul contra Japoniei
şi respinge temerile lui Churchill
în privinţa expansionismului sovietic.
Marginalizându-l deliberat
pe liderul britanic,
Stalin promite să lupte cu Japonia
după ce Germania este învinsă,
şi reuşeşte din nou să înlăture
orice încercare de a rezolva
problema poloneză.
La conferinţă se redactează o cerere
a capitulării necondiţionate a Germaniei,
iar problema restului Europei de Est
aproape că nu e discutată.
Stalin se desparte
de ceilalţi lideri aliaţi,
iar zâmbetul lui este unul de tigru.
Ca şef de stat, Kalinin îi dă
lui Stalin o decoraţie autoacordată.
Aceasta e însoţită de o scrisoare
prin care cere eliberarea soţiei sale.
Aceasta va rămâne închisă în lagăr.
Trupele sovietice controlează acum
ferm câteva ţări:
România, Bulgaria,
şi mai ales Polonia.
Sunt trofee la care Iosif Stalin
nu va renunţa,
şi e clar acum
că aliaţii săi,
din indiferentă sau neputinţă,
îl vor lăsa să ia tot ce doreşte.
SFÂRŞITUL EPISODULUI 8
