#
És un gran tímid, i ningú ho diria.
Perquè té una projecció acadèmica
i mediàtica universal.
El color ha estat la via
per contrarestar la seva timidesa;
el color aplicat a tot arreu,
començant per les jaquetes.
Sort n'hem tingut,
perquè s'ha convertit...
en un divulgador de l'economia
a nivell mundial.
Se'l rifen universitats
i institucions de tot el món.
I avui, el tenim
assegut a "El divan".
El tenim aquí!
Professor Xavier Sala-i-Martín,
benvingut!
Moltes gràcies. Com anem?
Com està?
El veig amb color...,
però em penso
que el somni més important
era amb una jaqueta de color negre.
Aquí el veiem, fent de 007!
I això per què és?
Això va ser un calendari...,
diguem-ne, de beneficència,
per a una fundació
que es diu Umbele,
d'ajuda a l'Àfrica.
Ah..., sí.
Llavors, vam fer 12 imatges
de 12 pel·lícules,
i a mi em va tocar aquesta.
I com ens ho farem, aquí,
amb dos tímids rehabilitats?
No ho sé, jo confio en tu.
Jo confio en tu.
I ara ets un home ric?
No. No, no.
Però, de fet, vas escollir
fer Economia, quan eres menut,
per ser ric.
Sí.
Vaig preguntar a la meva família
qui era que guanyava més calés.
Em van dir que el meu oncle Joan,
i vaig preguntar: "Què ha estudiat?"
Em van dir "Economia",
i per això m'hi vaig ficar.
Però vaig ser
un d'aquests afortunats
que, per les raons equivocades,
vaig acabar en el lloc encertat.
Vaig acabar triant Economia
i em va encantar.
Però em va encantar,
no perquè permetia fer-se ric,
sinó perquè m'encantaven
les matemàtiques,
perquè m'encantaven els teoremes,
m'encantava la manera de raonar;
i perquè la gent que em va educar
o que em va transmetre
aquests coneixements,
eren brillants
i em van acabar ensenyant...
Jo volia acabar sent com ells.
¿I què és això que dius que,
a partir de 70.000 dòlars,
de guanyar-los cada any,
el que realment has de fer
per aconseguir més diners,
ja no comporta més felicitat?
Això no ho dic jo,
això són els estudis del...
Hi ha una nova secció,
una nova branca de l'economia,
que es diu l'economia conductural.
Bàsicament són psicòlegs,
liderats per un Premi Nobel,
l'únic psicòleg que ha guanyat
el Premi Nobel d'Economia,
que es diu Daniel Kahneman,
que intenten esbrinar els foname...,
com funciona el cervell humà
aplicat a l'economia.
I arriben a la conclusió
que la felicitat instantània,
que és diferent
de la memòria de felicitat...
El que tu recordes, el que tu sents
i el que tu recordes;
el que tu sents en el moment
que et fan una colonoscòpia,
no és el mateix que el que tu recordes que t'han fet.
Sí senyor.
Doncs, la felicitat instantània,
si a la gent li preguntes ara mateix
"com de feliç ets",
"què estàs fent" i tal,
doncs, com més diners guanyes,
més feliç ets,
fins arribar a 70.000 dòlars.
A partir d'aquell moment, no,
més diners no generen més felicitat.
I la raó és aquesta que tu dius,
que, diguem...
L'esforç que has de fer, no?
T'has de complicar la vida massa.
I clar, la felicitat no és només
guanyar diners.
És tenir diners
per comprar les coses que t'agraden,
per poder fer que els teus fills
no passin necessitat...
I ara ets feliç?
Sí.
De l'1 al 8, o del 0 al 10...?
Del 0 al 10, que és més clar, va.
Del 0 al 10...?
Quin nivell de felicitat tens?
Instantani o record?
Clar. Ara..., ara, aquí, què?
Instantani, estic una mica nerviós.
Això de parlar...
Sí?, les càmeres, tot això...
Ho deixem en un 5 o 6, ara?
Instantani, 4,7.
4,75, si vols.
Ja ho veig, esclar, havíem de...
Però, així en global...?
Però, en global, la meva satisfacció vital és molt elevada.
Estic molt feliç
amb la meva parella d'ara,
la meva dona, la meva esposa.
Amb els meus dos fills,
l'Úrsula i el Max,
amb la meva família...
Travesso un moment...
Un 9, un 9,73?
9,73 o 9,74.
Ja t'ho anava a dir, eh!,
que això fa pinta d'un excel·lent.
Mira, va, tu que eres un nen de...,
com ho he de dir, això?
De Sabadell, Cabrera...?
Com t'ubiquem?
A veure, és complicat.
La família del meu pare
són de Mataró.
Sí...
Vivien a Cabrera de Mar.
Però el meu pare i la meva mare,
tots dos,
eren mestres a Bellaterra.
I llavors, des de petit,
com que treballaven a Bellaterra...
Mira, aquest soc jo.
Aquest ets tu, eh.
Vivíem a Bellaterra,
i vaig anar a l'escola, a primària, a Bellaterra;
la secundària, l'institut,
a Sabadell,
i la universitat,
també a Bellaterra.
I després de la universitat,
ja vaig marxar cap a Amèrica...
i ja no he tornat.
Emili Sala i Maria Martín.
Per què fas servir el cognom Martín?
Això ha estat volgudament.
Sí.
Per què?
Perquè estic molt orgullós
de la meva mare.
La meva mare va ser mestra meva,
professora de ciències socials.
A més, estic molt orgullós de...
Una de les grans satisfaccions
que tinc a la vida, encara ara,
encara ara...,
és que em ve gent estranya...
Sí...
Em paren pel carrer...
Gent més gran que jo...,
i em diuen:
"Vaig ser estudiant del teu pare".
Oh, que maco.
"Vaig ser estudiant
de la teva mare,
la millor mestra
que he tingut a la vida".
I això és una de les coses
que m'omplen de felicitat.
Perquè clar, jo també soc mestre,
i sé de la importància...
I vaig ser estudiant,
i sé de la importància dels grans mestres sobre la meva vida...,
i sé com de dolent
pot arribar a ser un mestre.
O sigui, mestres que t'han fet avorrir la química o la física,
o coses que t'agradaven, i un mestre desastrós t'ho fa avorrir...
i canvia la teva vida per complet.
Doncs, la importància dels mestres bons, per mi, a la meva vida,
és molt, molt, molt important,
com a receptor i com a professor,
i com a fill de mestres,
de mestres d'escola.
I llavors, m'encanta quan algú
em para pel carrer i em diu:
"El teu pare", o "la teva mare
va ser un dels grans mestres".
I com que estic orgullós de la..., de la...
Del pare i la mare...
Orgullós del pare i la mare...
Vaig decidir que el meu nom...
La marca.
Va, sí...
El meu nom, diguem...
El nom amb què signo els llibres
i signo els articles acadèmics,
des del principi,
era "Sala i Martín".
Com que vivia als Estats Units...
Encara més.
Com que vivia als Estats Units,
hi vaig haver de posar guions.
Perquè si als Estats Units,
tu poses "Xavier Sala i Martín",
saps que ells tenen el nom,
després hi ha el "middle name",
el "nom intermig",
i el nom del pare.
La mare agafa el nom del pare.
Sí, sí, es queda sense cognom seu.
Perden el seu cognom, el del pare,
i passen a tenir el del marit.
Doncs bé, jo, si al principi signava
"Xavier Sala i Martín"...
Eres el "senyor Martín", clar.
No, era el "senyor I".
(rient) Ah, eres el "senyor I".
Sí, jo rebia...
Vet-ho aquí que ets el "senyor I"!
Sí, es pensaven que era xino...
Clar, jo era "Xavier S. I".
I clar, com que rebia
targetes de crèdit...
Sí...
Hi deia "Xavier S. I".
I no..., i llavors vaig decidir
posar els guions,
i a partir d'aquí
han quedat els guions.
Quins valors t'han transmès
els pares?
Més enllà
que fossin bons professors.
A veure, el...
jo he après d'ells
a ser bona persona,
o a intentar ser bona persona.
Això és important.
O el valor de ser bona persona.
A banda de les coses acadèmiques.
Sí, sí, sí.
He après d'ells, també, a ensenyar,
a posar-me..., l'empatia.
O sigui,
els mestres han de ser empàtics.
Han de ficar-se
en el cap de l'estudiant,
saber què és el que sap
i què és el que no sap,
i trobar la manera de ficar-se dins del cap perquè aprengui una cosa.
O sigui, la professió més empàtica
que hi ha al món és la de professor.
Si tu no ets empàtic
amb els teus estudiants,
si tu no saps el que saben,
si no saps com moure les tecles
del seu cervell...
I com els costa,
i què els entusiasma...
I llavors, aquesta capacitat d'empatitzar,
és una cosa que vaig aprendre
dels meus pares, també.
O sigui, la importància
de ser bona persona...,
a banda de coneixements
i de tots els valors,
el fet de ser bona persona...
De fet, això és el que busco
en el meu fill...,
en els meus fills;
dic "el meu fill" perquè hem estat buscant escoles pel meu fill petit,
la filla gran ja no està a l'escola.
Moltes escoles t'intenten vendre això:
"Aprenen això, són més creatius,
són més tal, més qual",
et venen la moto,
i a mi l'única cosa que m'importa
és que sigui bona persona.
O sigui, els nens,
quan surten d'aquesta escola,
són bons nens o no són bons nens?
Jo soc professor de molts nens
que estudien Economia
per les raons equivocades,
estudien Economia per les mateixes raons equivocades que jo...,
i que tenen una ambició brutal...
Estic parlant d'estudiants
que arriben a Columbia
amb una ambició brutal, volen arribar a Wall Street i ser...,
i són mala gent.
Què vols dir, que són mala gent?
I quina diferència...?
Quan dius: "Aquesta persona
és bona persona i, aquesta, no"?
Quina és la diferència?
Quan busca només un objectiu,
sense importar-li els mitjans.
Ah. Això és Maquiavel pur.
Si tu intentes...
"Jo el que vull és arribar a dalt
de tot d'una empresa de Wall Street,
i per això, faré el que sigui...,
donar-me cops de colze
amb qui sigui,
gairebé matar a qui sigui,
per arribar allà dalt..."
Es pot triomfar sense fer això?
Sí.
Aquí en tenim un exemple.
De fet, les persones que jo conec
que han triomfat,
són bones persones.
Les males persones,
al final, acaben caient,
per una raó o altra.
Va, que me n'has parlat:
de l'Úrsula.
Que agafa el nom d'una àvia?
Com era aquesta àvia?
L'Úrsula es diu XVII, primer té
un número, i després, Úrsula.
Un número primer?
Sí, clar.
No li pots posar un número no primer a un fill.
...que no sigui primer, a una filla.
Per tant, es diu XVII,
amb números romans,
i el segon nom, el "middle name"...
Ella va néixer als Estats Units,
ella és americana
i tota la vida ha viscut allà...
Mi-te-la! Aquí va néixer.
Et cau la bava, eh.
Sí, sí. Sí, sí.
Això és ara, ja, no?
Sí. Sí, sí.
És pastissera.
Sí, sí.
Ella és..., va estudiar Psicologia.
Sí...
I de sobte, quan ja estava
a la universitat, va...
Vam anar a dinar una colla d'amics,
a sopar, perdó, una colla d'amics,
al Tickets,
i al final del sopar van venir
el Ferran Adrià i l'Albert Adrià
a seure a la nostra taula.
Vam estar xerrant i rient,
i bevent gintònics...,
ells bevien gintònics, i...
Tu no beus gintònics?
Jo no bec alcohol.
I aleshores, el-el-el...
l'Albert Adrià,
vaig veure que estava xerrant
molta estona amb ella, i...
Però hi vam estar
un parell d'hores, eh.
I al final, ella va dir:
"Vull ser..."
"Vull estudiar pastisseria".
Que bo!
Però just d'aquella conversa,
va néixer la vocació?
Ho va veure clar, no?
Ho va veure clar.
Va anar a estudiar
a l'escola de pastisseria
The French Pastry, de Chicago.
Sí...
Ho va fer fantàstic, i des de llavors ha estat treballant...
en restaurants d'estrella Michelin,
tota la vida, i...
i va ser això, un...
Per això et deia: és molt important
trobar una cosa que t'agrada.
Segurament, jo, sense adonar-me'n,
doncs, la vaig...
Conduir.
Guiar.
"Escolta'm, has d'estudiar
a la universitat,
has de fer la...", no?
I això és un error, perquè és ella,
la que ha de ser feliç amb la seva feina, i si és feliç...
Ara es passa el dia
dissenyant bombons...,
ara s'ha especialitzat
en xocolateria
i dissenya bombons,
es passa el dia pensant, fent...
Quan té festa, se'n va a casa
i experimenta coses...
I clar, i això la fa ser bona,
i serà bona, i és feliç...
I jo crec que és un exemple
d'un pare que,
amb tota la bona intenció,
un pare i una mare que,
amb tota la bona intenció del món,
la guiàvem cap on nosaltres crèiem
que havia d'anar,
quan en realitat ella havia d'anar cap a una altra banda.
Tu, que rebessis una trucada per dir
que anessis als Estats Units,
que hi podies anar,
als Estats Units...
Amb una beca, no, hi vas anar?
Sí, amb una beca de La Caixa.
Va ser un canvi a la teva vida.
Sí..., sí, però el canvi...
...important, quin va ser?
El canvi important
va passar 3 anys abans.
A segon de carrera...,
això va ser a primer,
però a segon de carrera
vaig tenir un professor,
que es diu Joaquim Silvestre.
Era professor, en aquella època,
de la Universitat de San Diego,
i ara està a Davis,
i va venir de professor visitant
a l'Autònoma.
Donava classe de microeconomia,
economia matemàtica pura.
I em va encantar.
O sigui, em va encantar tant
que vaig agafar...
tots els llibres de microeconomia
que vaig trobar a la biblioteca,
vaig fer tots els problemes,
em vaig submergir en aquella...
Vas ficar-te dintre, eh.
Vaig aprendre-ho tot.
I aleshores, el dia de l'examen,
la meva nota
em sembla que era un 9,9,
i la segona millor nota era un 3.
I el professor aquell ho va veure
i va dir: "Tu, qui ets?"
"Has d'anar a estudiar
als Estats Units".
I jo vaig dir: "No, home, vostè
no ho entén, em passo el dia al bar;
la seva assignatura és una excepció,
perquè m'agrada, però..."
"No, no: tu has d'anar
cap als Estats Units".
Curiosament, aquest senyor
era molt amic d'un altre senyor,
que jo no coneixia...
En aquell moment.
Que es deia Andreu Mas-Colell.
Que era catedràtic a Harvard.
I el moment a què tu et refereixes
és quan la meva mare, un dia,
agafa el telèfon i diu:
"Soc el professor Mas-Colell,
de la Universitat de Harvard.
Podria parlar amb el Xavier?"
La meva mare no sabia ni qui era...,
jo em vaig posar a tremolar,
perquè em va dir
que m'havien admès a Harvard,
i aleshores sí que la meva vida
va canviar.
Vaig passar a viure
als Estats Units,
a estudiar a Harvard...,
va canviar tot.
Però jo crec que el canvi va passar,
aquí dins, 3 anys abans.
A partir d'aquell moment
sí que vaig estudiar,
però vaig estudiar amb passió.
A partir d'aquell moment
sí que vaig treure
matrícules d'honor de tot,
perquè llavors vaig entendre
què és el que volia.
Jo arribo allà, i clar, et trobes uns xinos que tenen 3 caps,
uns tios superintel·ligents,
que a més, no pots dir:
"Treballaré més que ells",
perquè ells treballen
totes les hores del dia.
Tot, tot, sempre.
Com ho superes, això?
I llavors, tu, clar,
t'has de llançar,
tot el dia només penses en estudiar, estudiar i estudiar,
són 4 anys o 5 intensius,
brutals.
És brutal,
t'adones de la teva capacitat...
Jo no sabia que era capaç
d'aprendre tantes coses.
Però és que els dies
tenien 27 hores.
És una cosa que em vaig inventar...
Això ho après amb tu, eh!
Com va, això dels dies de 27 hores?
A veure, intentes treballar
el màxim possible.
I llavors, la primera cosa
que intentes és dormir menys.
Intentes dormir 4 hores
i treballar-ne 20.
No funciona.
Però no funciona, perquè el teu cap necessita dormir.
Jo necessitava dormir, com a mínim,
7 hores seguides.
Vaig tenir una idea,
que va ser el dia de 27 hores.
Que, bàsicament, vol dir:
treballes 20 hores, en dorms 7.
Però, llavors,
te'n menges 3 del dia següent?
Exacte.
Això vol dir que un dia et lleves
a les 9, l'endemà, a les 12,
l'endemà et lleves a les 15 hores,
l'endemà...
O sigui, perds la noció,
no saps si és de dia o de nit.
La llum no existeix,
no et serveix de referent.
Tampoc existia, perquè estàs
tot el dia a la biblioteca;
abans, quan anàvem a la biblioteca,
ara treballaria amb l'ordinador.
Pots fer-ho a casa.
Però abans estàvem tot el dia
a la biblioteca,
començaven a sortir
els ordinadors portàtils...,
no portàtils, personals, els PCs,
els primers MACs.
Estic parlant de l'any 85, eh.
I per tant, era, era...,
el temps..., el sol no importava.
Només importava estudiar, estudiar,
estudiar, estudiar, estudiar...
I això et feia feliç en un 9
coma no-sé-què que em deies abans?
Sí?
Jo, no ho sé, no, no, no, no...
O sigui, ara mirant, imaginant
la felicitat que sentia llavors...,
suposo que no era feliç.
Però només ho suposo.
Volies complir l'objectiu, arribar.
En aquell moment era una obsessió,
no hi havia alternativa.
I aquesta obsessió
va seguir durant anys.
Perquè un cop vaig acabar a Harvard,
em van contractar
a la Universitat de Yale,
una de les millors universitats
del món,
i hi vaig ser professor
durant 4 anys,
fins que em van contractar
de Columbia,
i va ser el mateix: estudiar, estudiar, publicar...
O sigui, era una obsessió malaltissa per aprendre,
per escriure,
per fer investigació...
Per fer-me un lloc
en el món acadèmic,
per tenir un nom...
Una obsessió que és malaltissa,
que no és sa.
Però ara ho tens, tot això.
Jo no recomano a ningú que ho faci.
És a dir, a tots els joves
que ho veuen,
els recomanaria
una vida més saludable.
I... i sí, sí, tot el que jo volia,
ho vaig aconseguir.
I tens en Max i la Sílvia.
Però, exacte, la felicitat màxima
no ha arribat amb tot això.
Ha arribat com?
Ha arribat amb l'Úrsula,
la Sílvia i el Max.
Mira la Sílvia. I aquest és el Max!
Aquest és el Max.
Abans hem vist l'Úrsula acabada
de néixer, i aquest és el Max.
Això és d'ara, eh.
Sí, sí.
Quants anys té, ara?
Ara, 3. Aquí va començar el col·le.
Aquí, amb l'àvia.
Amb la meva mare.
Sí?
Sí, sí.
La Sílvia Tremoleda, que de fet
hi vas anar, la vas conèixer...
per un tema molt diferent.
Sí.
Vaig a la dietista
i la tia es fot a riure:
"Què fot un senyor amb una americana rosa a la meva oficina?"
Ella no tenia ni idea
que jo era un economista...
Es va riure de la meva indumentària.
Sí...
I una cosa va portar l'altra...
Clar.
És a dir, comença rient de tu,
i tu dius: "Mira aquesta noia!"
"Ho té tot ben posat; se'n riu".
És que és un món paral·lel.
O sigui, ella viu...,
ella és triatleta...
Però estava amb el Barça, a més.
És dietista...
Era nutricionista
amb el Guardiola, no?
Ella estava de nutricionista
al Barça.
Després..., ara és la nutricionista del Manchester City,
amb el Guardiola.
I escolta'm, no...
Això que "una cosa va portar l'altra..."?
O sigui, tu vas lligar
a partir de la jaqueta rosa.
No, no, perquè no és
el que la va atraure, a ella...
No, a tu et va atraure
que ella se'n rigués.
De fet, ella se'n va riure: "Què fot un senyor amb una americana rosa?"
Però, no ho sé, vam començar
a xerrar, em va agradar, diguem...
I és curiós, perquè clar,
ella és una persona...
que si no fos per aquest cúmul
de casualitats,
mai hauria parlat amb ella.
Mm-hm.
O sigui, no és una...
"Tard o d'hora te la trobaràs
a algun lloc del món".
No, no, perquè ella viu
en un món paral·lel.
Ella es lleva a les 6 del matí
per anar a córrer...
Però ella es lleva...,
està amb el Manchester.
Tu estàs a Nova York.
El nen on és?
El nen, a Barcelona.
A Barcelona?
Està entremig, diguem.
Entremig. I això com ho podeu fer?
O sigui...?
Doncs, hi ha un invent que ha sortit ara, que es diuen "avions".
"Avions"..., ha sortit ara.
-Que tant ella com jo l'agafem...
-(tots dos) Contínuament.
I què tal pare ets..., ara?
L'hi haurem de preguntar al Max.
Però té 3 anys.
Ja hem pensat, de preguntar-l'hi, però té 3 anyets, el Max.
Sí. Home, ara estic molt més involucrat...
Amb l'Úrsula, l'Úrsula em va agafar en l'època de professor de Yale.
Estava començant.
Sí.
Era aquella obsessió malaltissa
per publicar i per fer...
per fer coses acadèmiques.
Mm-hm.
I no li vaig dedicar el temps
que li hauria d'haver dedicat.
Jo crec que amb el Max...
Ho dius amb recança, et sap greu?
Sí, molt.
L'hi has dit, a ella?
Sí.
I què et diu, ella?
De fet, em diu: "Doncs, assegura't que no li passa el mateix al Max".
És dur, això, eh. Ho encaixes?
Sí, sí.
Ho encaixes?
Sí, sí. O sigui, és...
I ser pare als 50-i-tants, què?
Bé...
Bé?
Millor.
Millor?
De fet, jo vaig al col·le,
intento portar,
quan estic aquí, portar el Max
al col·le cada dia.
Portar-lo i anar-lo a buscar, eh.
Sí, sí.
I de fet, veig els pares joves...
Sí...
No els veig,
perquè estan treballant,
però veig l'error que estan fent,
que vaig fer jo.
Que és treballar massa?
Treballar massa.
O sigui, veus àvies i... "niñeras", diguem-ne...
Sí, sí, les cangurs.
"Au-pairs" o cangurs, això.
Veus que van a buscar els nens,
i els pares no hi van.
I penso: "Mira, això és jo fa...
fa 20 anys".
Tinc un munt de llibres. Mira, aquí, aquest de les "Converses";
aquí, "És l'hora dels adeus?",
amb les quatre barres;
"Economia en colors"..., en fi,
una pila de llibres, has fet.
Què vols ensenyar a la gent?
Bàsicament, economia.
Sí...
Però el que m'interessa molt és...
fer l'economia a l'abast de tothom.
O sigui, vaig començar
ensenyant economia a economistes.
Sí...
Tinc diversos llibres de creixement econòmic, de teories i tal,
que els fan servir els estudiants
d'Economia;
en tinc un que fan servir
els estudiants de doctorat,
és a dir, un llibre
de matemàtica pura, complicadíssim.
Però va arribar un moment
que vaig dir:
"No, jo el que vull és ensenyar economia a la meva mare", no?
Que ensenyava ciències socials,
m'has dit.
La meva mare era mestra
de ciències socials,
de geografia, història...
És maco, això, pensar en la mare.
Sí, sí.
Per fer un llibre
i ensenyar-li economia.
Sí, perquè a veure, jo no, jo...
crec que l'economia
s'hauria d'ensenyar
com a matèria obligatòria al-al...
no al batxillerat, no,
a la primària!
Però, per què?
Perquè la vida la podries organitzar tota en funció de cost-benefici?
No..., l'economia no és només
cost-benefici.
Però, a la vida, tot és economia.
Totes les decisions...
L'economia és la ciència
de les decisions,
com els humans prenem decisions.
La major part del dia,
tu estàs prenent decisions...,
encara que no te n'adonis,
que són directament econòmiques
o tenen rerefons econòmic.
I la gent va pel món sense saber-ne.
Vas al banc, treus diners,
demanes crèdits,
pagues hipoteques,
acceptes una feina i no una altra,
un salari i no un altre,
agafes el cotxe, poses benzina...
tot això són decisions econòmiques
al llarg de tot el dia.
I tots hem vist què passa
quan moltíssima gent pren decisions sense...
Equivocades.
...equivocades, i després, de sobte, ve una crisi...
i tu tens la hipoteca
i no la pots pagar...,
i acabes tenint problemes gravíssims
que s'haurien pogut estalviar
si tu saps una mica d'economia.
A veure: aquí,
l'equip d'"El divan"...,
tenim un obsequi per tu,
que potser ens servirà per a això.
Ara tinc "a present", professor.
Que és aquí..., és per vostè.
Uau!
Uau! A veure?
Què és, això?
Què és, això?
Què?
Una caixa... xinesa?
Una caixa? Obre-la.
Obrir: així, i així...
És un àbac.
Hala!
Podem comptar la vida...
i les decisions... amb un àbac?
A veure, el-el... Molt xulo, eh.
Això és per comptar.
Superxulo. Sí, sí.
T'agrada?
T'has quedat així...
La calculadora original, diguem.
Sí.
Ahm... a veure, la calculadora,
el càlcul,
és una eina que ens és útil.
Però com deia abans, l'important
a l'hora de prendre decisions...
és, primer, la lògica.
Has d'entendre la lògica:
"si faig això, passarà això".
"Si faig això altre,
passarà allò altre".
Eh?, lògica.
Mm-hm.
Però després, un cop tens
les diferents alternatives,
a l'hora de prendre decisions,
has de tenir criteri.
Has de tenir sentit comú.
I això serveix? Això serveix?
Això és una eina,
és l'eina que et permet...,
o sigui, el càlcul que et permet...
Llavors, a qualsevol decisió,
on posem les coses positives?
Com ho comptem, això?
Has de dir: "Això m'anirà bé
per aquests elements",
i "bom, bom, bom, bom", comptar-los.
I en canvi, "m'anirà malament
per aquests altres".
I on queda la intuïció?
Sí.
I on queda la il·lusió?
I on queda el desig?
Bé, tot això...
Això és un tema que els...
Ara s'està estudiant, perquè...
Deixa-ho, deixa-ho on vulguis.
Perquè ara estem en el món
de la intel·ligència artificial.
Sí senyor.
La intel·ligència artificial
permet a les màquines,
que tenen una gran capacitat d'analitzar dades
i trobar patrons...,
de fer prediccions molt acurades
i, per tant, ens ajuden
a prendre decisions...
segurament d'una manera
molt més intel·ligent
que no pas fèiem abans.
Però, per primera vegada...,
per primera vegada...
se separa la intel·ligència
de la consciència.
Ah, però això fa por, eh.
Fins ara, la intel·ligència,
quan preníem decisions,
els humans, com tu dius,
teníem una part intel·ligent...
i teníem una part
que és la consciència.
La intel·ligència és la capacitat
de solucionar problemes.
Sí.
La consciència és la capacitat
de sentir, la capacitat d'anhelar.
De sentir amor...
Allò que et deia, el desig.
De sentir odi, de sentir ira...,
tots els sentiments.
I aleshores, fins ara, els humans
érem els únics del món, pensem,
que teníem totes dues coses.
Per tant, intel·ligència
i consciència anaven lligats.
Ara, les màquines són intel·ligents, però no conscients.
I la pregunta és: ¿poden prendre decisions...
Malèvoles?
...igual que nosaltres?
Però malèvoles, sense consciència,
sense principis ètics,
només perquè cost-benefici
els surt a compte.
Les decisions malèvoles més grans
de la història de la humanitat...
Les han pres les persones.
Les han pres persones.
I homes, en general, eh. I homes.
Però no hi havia una altra cosa,
per prendre decisions.
Però, vull dir, no donem lliçons d'ètica, els éssers humans, eh.
No, els éssers humans, no;
els robots.
Els grans desastres de la història els hem fet els éssers humans.
És a dir, que la consciència no és necessàriament...
la capacitat de fer el bé.
O sigui, és sentir amor,
però també sentir odi.
No, però de discriminar,
la capacitat de decidir què fas.
La consciència és la capacitat
de sentir, la capacitat d'anhelar.
Però anheles i sents coses bones
i coses dolentes.
Tenim una cançó
que em penso que t'agrada molt.
# Is this the real life?
# Is this just fantasy?
# Caught in a landslide,
# no escape from reality.
# Open your eyes,
# look up to the skies and see.
# I'm just a poor boy,
I need no sympathy... #
Per què t'agrada aquesta cançó?
Doncs, em va començar a agradar
perquè era daliniana,
era surrealista.
Fixa't en els canvis de...
Surt aquest, surt aquell, sí...
Els tipus de música...
Ara sembla clàssica,
ara sembla rock, ara sembla...,
diferents tipus, diferents ritmes,
una bogeria constant.
I suposo que no soc l'únic,
perquè ara mateix...
Acaben de fer la pel·lícula.
S'acaba de proclamar
la pel·lícula...,
ai, la cançó més baixada
de la història de la humanitat,
la que més ha escoltat la gent.
Per tant, no soc l'únic.
Però és que, a més, això ha acabat sent una mena d'himne familiar.
El Max la sap cantar.
Tota la lletra.
Perquè vegis la quantitat de vegades que l'escoltem.
Ell l'anomena,
el nom que li posa és "Galileo".
"Galileo".
I quan arribem al cotxe:
"Papa, papa, posa 'Galileo'!"
I escolta "Galileo" i canta
la cançó, la lletra, en anglès, eh.
I el mateix passava amb l'Úrsula quan era petita,
i l'Úrsula
també se la sap de memòria.
O sigui, ha passat de ser una cosa daliniana extravagant
a, per nosaltres,
ser una cançó que ens uneix.
Els millors alumnes
són alumnes noies?
Sí.
Abans he dit que arribar a Columbia és dificilíssim,
només els millors del món.
Doncs bé, més de la meitat
de la classe són noies.
Vol dir que, en aquella edat,
les noies són millors.
A les assignatures,
a la meva assignatura,
les millors notes
les tendeixen a tenir noies.
Però després..., i a més jo tinc
la tendència...
d'anar a dinar
amb molts dels meus estudiants.
Quan tinc lliure, poso una llista
a fora la porta...
i qui vulgui venir a dinar amb mi,
s'apunten 4 o 5 i anem a dinar.
S'apunten allà a mà i ja està.
Sí.
I els pregunto coses que volen fer,
i-i...
i moltes, durant anys, eh,
això porto 35 anys fent-ho,
i moltes de les noies volien,
quan eren petites...
Parlo en passat perquè no ha passat.
Moltes d'elles volien ser
grans presidents
de grans corporacions i tal i qual,
però les veus 20, 30 anys després
i no ho han arribat a ser,
no hi han arribat,
no ho han acabat sent.
Era massa dur, el camí? Perquè elles no s'han arronsat així perquè sí.
Ahm... la raó no està clara.
La raó no està clara.
Perquè, clarament,
hi ha molta discriminació...
a dins de les empreses,
però hi ha també
una cosa cultural...,
una cosa cultural.
Per exemple, a l'hora
de desaccelerar per tenir fills,
...per les raons que siguin...,
Sí...
normalment,
a les societats occidentals,
qui desaccelera és la dona.
Hi ha uns estudis molt interessants
que venen del món de l'antropologia,
que fan fer experiments.
Per exemple, un repte:
intentem tirar des d'aquí fins aquí
pilotetes a dins d'una galleda.
Molt bé.
A veure quantes n'hi fiques.
Però, abans de començar,
a l'habitació del costat
hi ha una altra persona
que està fent el mateix.
Jo et pago 10 euros
per cada pilota que fiquis.
Però, si decideixes apostar...
Sí?
Si en fiques més que el que hi ha
a l'altra habitació,
que tu no saps qui és,
aleshores, et pago 100 per cada una.
Llavors, mires quants nois
i quantes noies agafen l'aposta,
s'arrisquen.
I són competitius, molt competitius.
Exacte.
A la societat..., Califòrnia,
això es fa a Califòrnia,
més o menys 50% dels homes
ho agafen, s'arrisquen,
i un 20% de les noies s'arrisquen.
Aquest mateix experiment es fa
a dues societats primitives.
Una, els masai, que són
els més masclistes que hi ha al món.
Si a una persona masai li dius:
"Quants fills tens?",
només et respon els mascles.
Les nenes no existeixen,
perquè les canvien per vaques.
I després, una altra societat índia
que és matriarcal,
que és una tribu
que es diu els khasi.
Que els noms passen
de mares a filles,
si la família no té prous diners
perquè tots vagin a l'escola,
hi van les nenes i no els nens,
etcètera, prioritat femenina.
Doncs bé, quan es fa
el mateix experiment amb els masai,
surt exactament igual
que a Califòrnia: 50 nens, 20 nenes.
Però quan es fa a les famílies matriarcals, passa al revés:
50% de nenes diu que sí,
i 20%.
Per tant,
¿no deu ser una cosa cultural,
que tenim ja a les famílies,
que tenim a la societat,
posada, aquí,
que en el moment..., no sé per què, no sé com ho fem,
però de la manera que eduquem
els nens,
les joguines que els donem,
les prioritats,
els exemples que veuen ells
a dins de casa...?
Tu li has comprat nines, al Max?
El Max té una casa de nines.
I hi juga?
I li encanta jugar-hi, i fa dinars;
i té una cuineta, i fa cuinetes...
I té un garatge amb cotxes?
I té garatge amb cotxes, i trens...
O sigui, ho té tot.
I juga al que vol. I tant si ho té.
I té una casa gegant, i és
un dels jocs que li agraden més,
juntament amb cuinar,
com la seva germana.
Hi jugueu tots dos.
Hi jugueu tots dos.
Tots 3, amb la seva germana.
Hi juguem, sí, sí.
I ara, tu que mires els fenòmens
i com va canviant el món, què ve?
Ara, que anem veient que els espais de les notícies falses,
de les "fake news", va augmentant,
i que arribarà un moment que ja n'hi haurà més de falses que de veritat,
que ens serà molt difícil discernir;
que, insisteixo,
augmenten els populismes,
sembla com que cada vegada
hi ha més ramat;
esclar que venim, fins i tot,
de pagar el rescat dels bancs.
Vull dir, venim d'un sistema...
que s'ha carregat, en bona part,
el propi sistema..., en part.
Ara què ve, professor?
A veure, jo...
T'he deixat 3 elements.
Comencem per les "fake news".
Molt bé.
Ara està molt de moda dir que estem a l'era de les "fake news".
Tu, que ets una periodista
que sap molt,
¿em pots dir
quina època de la història
no hi havia "fake news"?
Sí, però ara en som
molt més conscients.
Exacte, i això és bo!
Abans, "La Vanguardia" publicava
una "fake news"...
i tothom s'ho empassava.
Bueno...
Tenien el monopoli de la veritat.
"La Vanguardia", vull dir,
els diaris oficials.
"La Vanguardia" acabava dient:
"Si un dia et diuen
que les vaques volen,
si 'La Vanguardia' ho diu,
és que volen".
"És que volen!"
Et deia: "Creu-me".
Hi havia un principi de confiança.
Exacte.
Hi havia 4 diaris, o 10 diaris
i, escolta, t'ho empassaves,
perquè no tenies alternativa.
Però, escolta'm,
els diaris han mentit sempre!
Ara ho veiem. Per què?,
perquè ara ho pots comprovar.
Ara veiem les teles,
perquè tenim diverses teles...
i podem veure que la notícia
és diferent en un lloc i un altre.
És com si ara hi hagués una màquina que elaborés molt més la mentida,
més sofisticada,
des del punt de vista emocional,
perquè enredés més!
No, no. No.
No?
El que passa és que
s'ha democratitzat el dret a mentir.
Ah, però això és molt bèstia!
No, home...
Abans només mentien
els que tenien diaris.
Home, potser també mentien
els poderosos, eh, en general.
"Vale", els poderosos, et colaven una mentida i, tu, a empassar-t'ho.
És a dir, et podia, et mentia...
et mentia l'Estat,
l'Estat, des del punt de vista econòmic, tot...
Jo veig aquest món molt millor...
que el món on l'únic que tenia dret
a comunicar la seva veritat
era el diari oficial.
Esclar, vist així, sí.
Com ho vols veure, si no és així?
Catalunya:
com s'ha d'arreglar, això?
Com s'ha d'arreglar...?
Sí.
La situació territorial,
la situació política,
la situació amb l'Estat.
A veure, jo crec que només hi ha
una solució,
i és que la gent decideixi.
O sigui, jo soc molt liberal,
i ja sé que dic una cosa...
tan liberal i tan extrema
i tan ultra
com és que la gent té dret
a decidir.
Però, decidir...?
No hi ha altra solució
que que la gent decideixi.
I jo crec que l'Estat espanyol
haurà de cedir.
L'Estat espanyol ha cedit,
al llarg de la història...
Hi va haver una època que
"en España no se ponía el sol"...
Ai, mira, ara vèiem la...
La Muriel.
I la Forcadell. Totes dues..., eh.
I a més, la Muriel,
que va ser mestra meva.
Va ser mestra teva?
La primera mestra d'economia.
Era una gran economista
a l'Autònoma.
Sí, sí.
Després, la vam tenir a la Corpo.
A la Corporació, ara,
de Mitjans Audiovisuals.
Et vaig que..., a mi m'emociona.
Sí.
Home, jo, en aquella època, era...
era la professora més guapa
que hi havia.
O sigui, era immensament guapa.
Era moderna i sexi.
Tenia..., ella devia tenir
3 o 4 anys més que jo.
O sigui, nosaltres en teníem 18,
i ella devia...
Estava començant,
devia acabar la carrera...,
i clar, tots estàvem enamorats d'aquesta...
Jo, en aquell moment, no sabia
que acabaria sent la Muriel, no?,
la-la... la mare.
Que deia: "El somni sou vosaltres".
Sí.

"El somni sou vosaltres", deia, eh.
Sí.
I em va fer molta, molta,
molta pena, quan es va morir. Molta.
I als Estats Units què en saben,
de Catalunya?
Doncs mira,
gràcies a l'1 d'octubre, molt.
O sigui, d'ençà de l'1 d'octubre...,
taxistes de Nova York que dius:
"Aquest senyor no llegeix el diari",
quan et pregunten d'on ets i dius:
"Vinc originalment de Barcelona",
et diuen de seguida:
"Ah, que no us deixen votar, eh".
"No us deixen votar", és la idea.
"No us deixen votar".
Sí, sí, tenen gravat els policies pegant a les iaies l'1 d'octubre.
Això és el que hem vist
i és el que veu tothom.
Per més que el Borrell insisteixi
en esborrar les imatges
i en reescriure la història,
com fan tots els dictadors,
avui dia no pot.
Tornem al tema de les "fake news".
De les "fake news".
El Borrell està intentant
crear unes "fake news", i no pot.
No pot, perquè tot el món
té les imatges,
gràcies al fet que...
al fet que tots portem
una càmera a la butxaca.
Fundació Umbele. Què hi fas?
Per què la tires endavant?
Bé, la raó principal
és que va haver-hi una catàstrofe...
Jo tinc 3 oncles que són missioners.
Sí.
Són capellans missioners.
Però un d'ells, que estava
al Camerun, que es va morir,
aquest, el meu oncle Antònio,
que tenia una parròquia de Càritas
al Camerun
i, de sobte,
va haver-hi la crisi de Darfur...
La crisi de Darfur,
que bàsicament va voler dir...
milions de refugiats que es van escapar als països veïns.
I de sobte, li arriben a ell
milers de persones,
intenta posar-los a dormir
per l'església,
però quan l'església ja està plena,
ja no sap què fer,
i comença a demanar ajuda.
Truca a tots els seus familiars
i amics i tal,
a veure si hi poden fer
alguna cosa,
i a mi em passa pel cap
fer una fundació.
Jo li puc donar tots els meus diners i no ho arreglarem,
per tant, el que hem de fer
és crear un mecanisme,
més que no pas donar diners.
Crear un mecanisme perquè això
no sigui només una cosa d'un dia.
"Umbele" vol dir "futur"
en swahili, eh?
I com es genera aquest futur?
És a dir, què dones?
Què fa la fundació?
Bé, el futur,
jo crec que passa per l'educació.
L'eina fonamental
perquè els africans tinguin futur
és l'educació.
I per tant, les activitats principals de la fundació...
són finançar projectes educatius.
Però, però...
jo fa molts anys que hi treballo,
un dels meus camps d'investigació
és l'economia del desenvolupament,
que vol dir les economies
dels països pobres.
I viatjant per l'Àfrica, m'he adonat de la, de la... de l'arrogància...,
el que jo anomeno
l'"arrogància de l'home blanc".
"Home", masculí, i "blanc"...
Pel que fa a la raça.
I això es refereix a institucions
com el Fons Monetari,
el Banc Mundial, a moltes ONGs...,
què bàsicament anem pel món pontificant
sobre què han de fer els africans.
Què han de fer,
decidim nosaltres què han de fer.
En realitat, no tenim ni idea
de què han de fer.
Deixa'm donar-te un exemple:
quan jo vaig visitar una...
Jo era professor de Columbia,
catedràtic d'Economia
de Desenvolupament,
és a dir, gran expert
d'economia de països pobres.
Molt bé.
Vaig a l'Àfrica,
i una monja de Saragossa,
que era directora d'una escola,
jo vaig allà, arribo i li dic:
"Mira, tinc una cosa fantàstica
per a les teves escoles.
He aconseguit que Intel
doni 10.000 ordinadors,
doni el software, fet a Anglaterra,
l'adaptem per Ghana";
ella estava a Ghana, en un poble
de la costa de Ghana.
"L'adaptarem, i tal i qual",
grans projectes i tal.
I ella se'm queda mirant,
amb aquesta mirada que fan
les vaques quan miren els trens...
Les vaques quan miren els trens?
Una mirada buida.
Una mirada buida, que no saben bé...
"Aquest home què m'està dient?"
Diu: "Mira, tu vols ajudar
a l'educació a l'Àfrica?"
Sí...
Dic: "Sí". "Necessitem vàters".
Oh...
I jo: "Vàters? Què m'està dient?"
"Vostè no sap què és Intel?
Vostè no sap...?"
"No...
Necessitem coses més simples".
Diu: "No. Però, saps què passa?
Que el problema que tenim,
el problema més greu,
és que el dia que les nenes
tenen la seva primera regla,
si no hi ha vàters,
no tornen mai més al col·le".
Oh...
I ja pots tenir ordinadors,
que sense nena no hi ha educació.
O sigui, la part principal
del sistema educatiu és la persona.
Sense nena, no hi ha educació,
per més Intels i per més màquines.
I jo, catedràtic, tota la vida estudiant aquests problemes,
en la meva vida
m'havia passat pel cap el vàter.
Aquesta senyora, que vivia allà,
que sabia de l'educació d'allà,
ho tenia claríssim.
I diu: "Saps què passa? Nosaltres treballem amb moltes ONGs.
Però, totes les ONGs,
el que volen és apadrinar nens.
Volen tenir la foto del nen
a sobre la tele per sentir-se bé...,
i que els escrivim una carta,
que el nen els escrigui una carta:
'Moltes gràcies, sou molt bons'.
Perquè en el fons, el protagonista
de tot aquest espectacle...
no és el nen o la nena,
que és el que hauria de ser,
són ells mateixos, ho fan
per sentir-se bé ells mateixos.
I clar, ningú vol tenir una foto
d'un vàter a sobre la tele,
el que volen és tenir fotos de nens.
I a mi, ningú em finança els vàters,
però el meu problema més greu
són els vàters.
Vostè vol ajudar a l'educació?
Vàters."
Quan et dic que el que hem de fer
és escoltar
què és el que ells necessiten,
és a això, al que em refereixo.
No anar nosaltres a pontificar:
"El que necessiteu són ordinadors".
Professor Sala-i-Martín,
què és el més important
que has fet a la vida fins ara?
Què és el més important?
Del que et sents més orgullós.
Home, el més fàcil és dir els nens, els meus fills.
Jo no et demano el més fàcil,
et dic de debò, digue-m'ho de debò.
No, no, de debò...
De debò, els nens?
Sí.
Sí?
I què canviaries si tinguessis
una segona oportunitat?
No treballaria tant.
Creus que hi ha Déu?
No.
Quan va ser l'última vegada
que vas entrar en una església?
Malauradament...,
vaig bastant a l'església
per enterraments.
Quin llegat voldries deixar
a la humanitat?
Llegat?
Llegat.
Ahm... els gens.
I els teus fills,
què t'agradaria que diguessin de tu?
Que era bona persona. Ja em va bé.
Què tens previst de fer,
per ser millor persona?
No, home, no és..., no...
Ser bona persona és una cosa
que has de fer cada dia.
Intentar fer-ho cada dia,
amb totes les teves accions.
I potser tornem al principi.
Totes les accions han d'acabar,
d'alguna manera,
incorporant la idea d'empatia.
D'empatia. Has de ser capaç
d'empatitzar.
Amb la teva família,
amb els teus fills,
amb els teus amics,
amb la gent que no coneixes,
amb els teus estudiants...
Si tu ets capaç d'entendre
el que passa dins seu,
dins de la seva consciència,
aleshores,
acabes sent més bona persona.
I ara, aquell nivell de felicitat
que teníem...
d'un 5 justet al començament,
l'hem augmentat?
Ara que ja s'acaba,
ja anem a 6,2.
Gràcies. Fes-me una abraçada!
Gràcies.
Molt bé.
Gràcies, maco. Gràcies.
6,2.
Bueno..., no està malament.
Aprovat.
# ("Bohemian Rhapsody", Queen)
# Little high, little low.
# Any way the wind blows
doesn't really matter to me. #
