2013. University College Dublin
Filozofsko društvo
Uvodno predavanje
Može li civilizacija preživjeti
stvarno postojeći kapitalizam?
Da dodam na Marijinu priču -
kad smo Carol i ja stigli ovamo
bez putovnica
bila je to zapravo vrlo lijepa gesta
od strane irske vlade koja je to sredila,
iako su znali da ovamo dolazim
kao gost Amnesty International-a
kako bih govorio u njihovoj kampanji
u kojoj osuđuju vladu za sudjelovanje
u globalnoj kampanji protiv terorizma,
no ipak su to učinili.
Pretpostavljam da ste vidjeli naslov,
radi se o pitanju.
Može li civilizacija preživjeti
stvarno postojeći kapitalizam?
Pod stvarno postojećim kapitalizmom
podrazumijevam ono što stvarno postoji,
a naziva se kapitalizam,
Drugo je pitanje da li bi se
to trebalo tako nazivati,
a Sjedinjene države su najvažniji
primjer za to, iz očitih razloga.
Sam termin 'kapitalizam'
dovoljno je neodređen
tako da može pokriti
izuzetno velik broj mogućnosti.
To ilustrira i činjenica da se taj termin
koristi za opisivanje Sjedinjenih država,
ekonomski sustav SAD-a koji odstupa
prilično presudno,
od tržišnog kapitalizma,
kapitalizma slobodnog tržišta,
kao doduše i Velika Britanija prije njih.
I, ustvari, svako drugo razvijeno društvo.
Jedina društva koja bi se vjerodostojno
mogla nazvati kapitalističkima
su ona kojima su slobodna tržišta
silom nametnuta
od strane imperijalnih sila.
To su ona koja danas zovemo Treći svijet,
najmanje iz tog razloga.
Vrijedi imati na umu kako ...
razmjer odstupanja
stvarno postojećeg kapitalizma
od službene doktrine
kapitalizma slobodnog tržišta.
Zadržat ću se na Sjedinjenim državama
da navedem tek nekoliko primjera.
U posljednjih 20 godina udjel profita
200 najvećih korporacija u SAD-u
vrlo je naglo porastao.
Djelomično je to rezultat Interneta
koji bi trebao imati suprotni učinak,
no on ima učinak intenziviranja
oligopolističkog karaktera
temeljne američke ekonomije.
U drugom sektoru,
najveće banke,
s imovinom u trilijunima dolara,
opetovano su se spajale
i postajale još veće.
Do sada šest najvećih,
onih koje su uglavnom odgovorne
za postojeću globalnu financijsku krizu,
one su povećale svoju imovinu
od 18% BDP-a,
prije 20 godina,
na 63%, danas.
Oligopolizam, naravno, potkopava tržišta,
on automatski vodi namještanju
kako bi se spriječili ratovi cijena,
koje konkurenti ne žele,
i okretanju uglavnom besmislenoj
diferencijaciji proizvoda,
kako bi se pokušalo navesti ljude
da kupuju njihovu robu
umjesto neke druge, identične.
To se radi putem masivnog oglašavanja.
Oglašavanje samo po sebi
je ogromna industrija.
Marketing čini možda šestinu BDP-a.
Oglašavanje je izričito posvećeno
potkopavanju tržišta.
Oni koji su slušali ekonomiju znaju
da bi se tržišta trebala bazirati na
informiranim potrošačima
koji rade racionalne odabire.
To nije baš točno ono što vidite
kad upalite televizor.
Kreativnost i inovativnost također
nisu suštinski u javnom sektoru
baš jako cijenjeni.
Alan Greenspan u onim danima kad je još
bio obožavan kao Sveti Alan,
to je bilo prije sloma,
koji je ne malim dijelom
posljedica privrženosti
fundamentalističkim tržišnim doktrinama
koje je on propovijedao.
Tada, u svojim danima slave,
održao je govor urednicima
u kojem je veličao čuda
našeg sustava slobodnog tržišta
sa sustavom tržišne ekonomije
bazirane na poduzetničkoj inicijativi
i izboru potrošača.
No, učinio je grešku.
On je zapravo nabrojao primjere.
Svaki od primjera koje je nabrojao bio je
školski primjer ključne uloge
državnog sektora.
Svi od reda.
Zapravo bila je jedna iznimka,
primjer koji je sam po sebi poučan,
naime tranzistori.
Tranzistori su razvijeni
u privatnom laboratoriju,
laboratoriju kompanije
Bell Telephone,
i taj laboratorij je bio sjajan
dugo vremena.
To je bilo kad je AT&amp;T
imao monopol koji mu je osigurala vlada
nad telefonskim uslugama
pa je stoga mogao nametati
monopolističke cijene.
Imao je velika sredstva
i mogao ih je upotrijebiti
za osnivanje odličnog laboratorija.
Čim je kompanija razbijena
laboratorij je morao biti razmontiran.
Još je uvijek tamo, ali sada se bavi
kratkoročnim aplikacijama za industriju.
Štoviše, iako se razvoj tranzistora
zaista dogodio u laboratoriju,
u znatnoj mjeri je baziran na
ratnoj tehnologiji,
tehnologiji Drugog svjetskog rata
koja je, naravno, cijela u
državnom sektoru.
I nije bilo tržišta za sofisticirane
tranzistore koji su bili daleko preskupi.
Stoga je vlada kupila 100% proizvodnje.
Nabava je, uzgred, glavni oblik
vladinih subvencija
za industriju.
Zapravo postoji jedna analogija ovdje
u načinu kako ključni sektori
irske ekonomije
razvijaju građevinske usluge,
u vrlo značajnoj mjeri kroz
neku vrstu vladine nabave,
plaćajući ih da rade stvari
za kojima nema potražnje.
Osim toga, govor Svetog Alana
dogodio se u isto vrijeme
kad je svjedočio pred Kongresom
trezveno opisujući čudesa
sjajne ekonomije, kojom je on upravljao
uz veliko odobravanje u to vrijeme.
koja je pripisivao, kako je on to zvao,
'rastućoj radničkoj nesigurnosti',
to jest zastrašivanju radnika
kako ne bi poduzimali bilo kakve
iracionalne pokušaje
u nastojanju da plaće
prate stopu inflacije,
a kamoli produktivnost
koja mora stalno rasti.
To je očiti doprinos zdravlju ekonomije
pod stvarno postojećim kapitalizmom.
Kompjuteri i Internet,
ustvari cijeli ...
osnovne komponente IT revolucije,
one su bile u državnom sektoru,
u najvećoj mjeri, desetljećima
prije no što su izručene
privatnim kompanijama
za marketing i profit.
To uključuje kreativno i inovativno
istraživanje i razvoj,
subvencije, nabavu
i druga sredstva.
Ponovo, vrlo mala uloga
volje potrošača
i poduzetničke inicijative,
bar u onom teškom i rizičnom razdoblju,
osim za inicijative i dobivanje
vladinih poticaja za ono što radite.
Isto vrijedi za veći dio ekonomije
visoke tehnologije.
A to se može pratiti daleko unatrag,
zapravo, do ranih dana
engleske industrijalizacije.
U jednoj domeni, financijskom sektoru,
državna intervencija je notorna
i enormno je proširena, naravno,
u prošloj generaciji.
U Sjedinjenim državama,
teško se sjetiti,
no tamo u pedesetima i šezdesetima,
u razdoblju velikog rasta,
banke su bile banke.
Staviš u njih novac,
one pozajmljuju novac za neke,
po svoj prilici, korisne svrhe,
to je bilo to.
Nije bilo međudržavnih banaka,
nije bilo financijskih kriza.
To se promijenilo
u prošloj generaciji.
A sada postoje firme posvećene
složenim i riskantnim transakcijama
i one su strašno narasle.
U SAD-u u vrijeme sloma 2007.
narasle su do 40% korporativnih profita.
A razlog zbog kojeg mogu
to slobodno raditi
je to što imaju vrlo čvrsti oslonac
u vladinoj politici osiguranja,
prešutnoj politici osiguranja.
Neformalno to se zove,
"prevelik da bi propao".
To najvećim bankama osigurava
velike prednosti,
u omjeru od,
ekonomisti grubo procjenjuju,
možda 40 milijardi dolara godišnje.
Međutim, postoji novije istraživanje MMF-a
koje daje naslutiti da je to možda
daleko preniska procjena.
Citirat ću poslovni tisak
koji je izvještavao o tom istraživanju,
"Možda najveće američke banke
nisu ustvari uopće profitabilne,
a milijarde dolara koje navodno
zarađuju za svoje dioničare
su skoro u cijelosti
dar američkih poreznih obveznika,
u raznim vidovima,
uključujući bailout posudbe,
ali i mnoge druge stvari kao
jeftine kredite i tako dalje.
To su dodatni dokazi u prilog tvrdnje
najuglednijeg financijskog dopisnika
na engleskom govornom području,
Martina Wolfa iz londonskog
Financial Timesa.
On kaže da:
"nekontrolirani financijski sektor
izjeda modernu tržišnu ekonomiju iznutra,
upravo kao što ličinka ose putarice
proždire domaćina u kojem se izlegla."
To je opservacija koja zvuči
dosta mračno.
A upravo zahvaljujući izdašnim doprinosima
poreznih obveznika, nesvjesno,
za održavanje tog destruktivniog sustava.
Termin kapitalizam koristi se također
za mnoge druge sustave.
Ponekad se koristi za sustave
koji uopće nisu kapitalistički.
Kao veliki konglomerat Mondragon
u Baskiji
ili poduzeća u vlasništvu radnika
koja niču u propalom Rust Beltu
u Sjedinjenim državama.
Neki čak koriste termin kapitalizam
koji obuhvaća neku verziju
industrijske demokracije
koju je, između ostalih,
zagovarao i John Dewey
američki vodeći socijalni filozof
u prošlom stoljeću.
On je pozivao radnike da budu,
njegovim riječima,
'gospodari vlastitog
industrijskog podviga'
i da sve institucije budu
pod javnom kontrolom
uključujući sredstva za proizvodnju,
razmjenu, promidžbu,
transport i komunikaciju.
Osim toga, Dewy zaključuje
da će politika ipak ostati sjenka
koju veliki biznis baca na društvo.
U svom radu on se uglavnom bavio,
neki od vas možda znaju, demokracijom
i to je bila njegova
koncepcija demokracije.
On je osuđivao
skraćenu verziju demokracije
koja je postojala u stvarnosti.
Do danas ona se raspala na komadiće,
mnogo je gore nego
kad je on to opisivao.
Do danas kontrola vlade,
ja govorim o Sjedinjenim državama,
no ni drugdje nije mnogo drugačije,
kontrola vlade je vrlo usko koncentrirana
pri vrhu ljestvice prihoda.
Dok velika većina onih ispod toga
zapravo nema pravo glasa.
To prilično dobro pokazuje upravo
aktualna politička znanost.
Jedna od glavnih tema je
istraživanje anketa provedenih
među vrlo bogatima
kako bi znali što ljudi misle
i, naravno, možete pogledati
političke mjere i usporediti ih.
A nedavno vrlo aktualno istraživanje
procjenjuje da
donjih 70% na ljestvici prihoda
nemaju u biti nikakav utjecaj
na politiku.
Tako da su oni zapravo
lišeni prava glasa.
Utjecaj se polako povećava
kako se penjete na ostatku ljestvice,
a kad stignete na sam vrh,
dobivate što poželite.
Uvijek je bilo puno istine u tome,
no sad je to silno poraslo.
Tokom zadnjih trideset i nešto godina
neoliberalnog razdoblja
to je stvarno napad na stanovništvo.
Vrlo štetno gdje god se primjenjuje.
I vi ovdje to trpite.
Suvremeni političko-ekonomski sustav
zapravo je jedan oblik plutokracije.
Obmanjujuće je nazivati to demokracijom.
To se radikalno razilazi se demokracijom
ako pod demokracijom mislimo na
politička uređenja u kojima
ono što javnost misli
ima nekog utjecaja na politiku.
Bilo je ozbiljnih akademskih debata
tijekom godina
o tome da li je kapitalizam u principu
u skladu s demokracijom,
no ako govorimo o stvarno
postojećem kapitalizmu,
odgovor na pitanje je: sigurno nije.
Demokracija stvarno postojećeg kapitalizma
skraćeno RECD
(Really Existing Capitalism Democracy)
možete to izgovarati RECD,
ako želite,
radikalno je nekompatibilna
(sa demokracijom),
što je lako pokazati.
Iz razloga na koje ću se vratiti,
čini mi se malo vjerojatnim
da civilizacija može preživjeti
stvarno postojeći kapitalizam
i drastično oslabljenu demokraciju
koja ga prati.
Jedno važno pitanje je,
da li bi stvarna demokracija,
funkcionalna demokracija,
možda mogla dovesti do promjene.
Teško je spekulirati
o nepostojećim sustavima,
no ima nekih razloga
za vjerovanje da bi mogla.
Pa, hajde da se samo zadržimo
na kritičnom, neposrednom problemu
s kojim se suočava civilizacija.
Ima ih mnogo, no ovaj je primaran,
ekološka katastrofa.
Političke mjere i stavovi javnosti
razlikuju se vrlo oštro
u Sjedinjenim državama.
To je uobičajen slučaj
u situaciji s RECD-om,
ali je upadljivo u ovom slučaju.
Ustvari, u zadnjem izdanju časopisa
Američke akademije za umjetnost i znanost
koji se time bavi i navodi neke citate.
Istraživači su utvrdili da je 109 zemalja
ozakonilo neke mjere
u vezi obnovljive energije,
a 118 zemalja postavilo je ciljeve
u vezi obnovljive energije.
Nasuprot tome, tih sto i nešto,
Sjedinjene države nisu usvojile nikakav
dosljedan i stabilan skup mjera
na nacionalnoj razini,
za poticanje korištenja
obnovljive energije.
Dakle, to nije stav javnosti
koji otklanja te mjere
sa internacionalnog spektra.
Upravo suprotno.
Javnost je puno bliža globalnoj normi
no što je to politika.
I mnogo više podržava aktivnosti
za konfrontiranje s mogućom
ekološkom katastrofom
s kojom se suočavamo,
možda ne tako dalekom,
moglo bi to biti
za života naših unuka.
Evo što su istraživači ustanovili,
u tom izdanju:
"Ogromna većina javnosti naklonjena je
koracima savezne vlade
za reduciranje količine emisija
stakleničkih plinova
koji nastaju kada komunalna poduzeća
proizvode električnu energiju.
2006. godine 86% ispitanika složilo se
da se od komunalnih poduzeća zahtijeva
ili bar potiče poreznim olakšicama
da smanje emisiju stakleničkih plinova.
Te iste godine 87% podupiralo je
porezne olakšice za ona komunalna poduzeća
koja proizvode više električne energije
iz vode, vjetra ili sunčane svjetlosti.
I ti su se postoci održali
sve do najnovijih istraživanja.
Drastično drugačije od
političkih mjera koje sam upravo naveo.
Činjenica da je javnost
pod utjecajem znanosti,
duboko je uznemirujuća
za one koji dominiraju ekonomijom
i uglavnom kontroliraju državnu politiku.
To je vrlo zanimljivo.
Aktualna ilustracija toga:
Postoji organizacija zvana ALEC
Američki odbor za zakonodavne izmjene
(American Legislative Exchange Council).
To je organizacija financirana
od strane korporacija,
koja piše zakone i pokušava
potaknuti države da ih usvoje.
Oni imaju novi program
koji se naziva
Zakon o unaprijeđenju ekološke pismenosti.
Zakon je namijenjen K12 školama,
djećji vrtići i 12 razreda do koledža,
i, citiram:
"zakon nalaže balansiranu nastavu
znanosti o klimi tijekom tih godina".
Balansirana nastava je kodni izraz
koji znači podučavanje
poricanja klimatskih promjena
kako bi se postigla ravnoteža
sa općeprihvaćenom znanošću o klimi.
To je analogno onome što se naziva
balansirana nastava
koju zagovaraju kreacionisti
kako bi omogućili nastavu
znanosti o kreacionizmu u školama.
Ustvari, propisi bazirani na ovom zakonu
već su uvedeni u brojnim državama.
ALEC ima veliki utjecaj zbog ogromnog
korporativnog financiranja
koje stoji iza njega.
Naravno, sve je ovo maskirano retorikom
kritičkog promišljanja jedne,
bez sumnje, lijepe ideje,
no ima i boljih izbora nego što je pitanje
koje prijeti pristojnom preživljavanju
i uz to još slučajno doprinosi
korporativnom profitu.
ALEC-ov zakon temelji se na
prijedlogu, projektu,
Heartland instituta.
To je korporativno financiran institut
otvoreno posvećen poricanju
znanstvenog konsenzusa
u vezi klimatskih promjena.
Projekt instituta predviđa
kurikulum o globalnom zagrijavanju
za vrtiće i prvih 12 razreda.
Cilj mu je podučavati da postoji
značajni spor
o tome mijenjaju li ljudi vrijeme ili ne.
Ustvari, spor postoji,
o njemu se redovno izvještava
u medijima.
Na jednoj strani imate prevladavajuću
većinu znanstvenika,
sve svjetske glavne nacionalne
akademije znanosti,
sve stručne
znanstvene časopise,
IPCC (Intergovermental Panel
on Climate Change)
Međudržavni panel
o klimatskim promjenama.
To je jedna strana.
Oni se svi slažu da se globalno
zagrijavanje događa
i da postoji značajna ljudska komponenta,
da je situacija ozbiljna
i možda sudbonosna
i da će vrlo skoro,
možda u roku par desetljeća,
svijet možda dostići kritičnu točku
kad se više ništa neće moći učiniti.
Proces će početi oštro eskalirati
i bit će ireverzibilan
s vrlo ozbiljnim ekonomskim
i društvenim posljedicama.
Vrlo je rijetko naići na konsenzus
takve prirode
o tako složenom znanstvenom
spornom pitanju.
No, postoji i druga strana.
Ona se sastoji od skeptika,
uključujući nekoliko ozbiljnih
cijenjenih znanstvenika
koji ispravno upozoravaju
da mnogo toga ostaje nepoznato,
što znači da možda nije tako loše
kao što se predviđa
ili bi možda moglo biti i gore.
Samo o prvom dijelu se izvještava.
I onda ono što se u potpunosti
izostavlja iz smišljene debate,
je mnogo veća grupa skeptika.
To su visoko cijenjeni klimatolozi,
u koje je slučajno uključena grupa
klimatologa sa mog sveučilišta MIT-a,
i oni smatraju redovne izvještaje
IPCC-a previše konzervativnima.
A dokazalo se da su u više navrata
bili u pravu, nažalost.
Ali oni nisu dio javne rasprave,
iako vrlo istaknuti u
znanstvenoj literaturi.
Heartland institut i ALEC
samo su dio ogromne kampanje
koju vode korporativni lobiji
u cilju sijanja sumnje u
jednoglasni konsenzus znanstvenika
da ljudska aktivnost ima glavni utjecaj
na globalno zagrijavanje
s mogućim kobnim posljedicama.
I nema ničeg skrivenog u vezi te kampanje.
Ona je potpuno javna.
Otvoreno je objavljeno
da su u nju uključeni,
naravno, glavni lobiji
industrije fosilnih goriva,
uključena je Američka trgovačka komora
koja je glavni poslovni lobi i drugi.
Nastojanja ALEC-a i čuvene braće Koch,
o kojima ste vjerojatno čitali,međutim,
tek su dio onoga što se sprema.
Postoji puno više toga što je
prikriveno na složene načine.
No, svako malo nešto procuri.
Nedavno je bila priča u
londonskom Guardianu
od Suzanne Goldenberg;
ona je otkrila da
konzervativni milijarderi
koriste tajne rute financiranja
kako bi kanalizirali skoro
120 milijuna dolara do prošle godine
prema više od 100 grupa
koje bacaju sumnju na znanost
koja stoji iza klimatskih promjena,
pomažući sagraditi ogromnu mrežu
trustova mozgova i aktivističkih grupa
koji će raditi na jedinom cilju
redefiniranja klimatskih promjena
od neutralne znanstvene činjenice
do visoko polarizirajućeg pitanja razdora
za okorjele konzervativce.
I ta propagandna kampanja
je očito imala neki učinak
na javno mišljenje u Sjedinjenim državama
koje je malo više skeptično
od globalne norme, ne mnogo.
No, učinak nije dovoljno značajan
da bi zadovoljio gospodare,
pa zato imate sektore
korporativnog svijeta
koji lansiraju napade na obrazovni sustav
u nastojanju da preduhitre
opasnu sklonost javnosti
da obraća pažnju na nepobitne
zaključke znanstvenih istraživanja.
Prije nekoliko mjeseci održan je sastanak
Nacionalnog odbora republikanaca.
Guverner Louisiane Bobby Jindal
upozorio je republikansko vodstvo,
njegovim riječima:
"Mi moramo prestati biti glupa stranka,
moramo prestati vrijeđati
inteligenciju birača."
Ali ALEC i njegovi korporativni sponzori
se ne slažu.
Oni žele ići mnogo dalje
i pretvoriti ih u glupu naciju.
I to rade iz prilično
principijelnih razloga
koji su usađeni u
središnje institucije RECD-a.
Jedna od organizacija 'mračnog novca",
koja financira poricanje
klimatskih promjena,
je grupa pod nazivom
"Trust donatora" (Donors Trust).
Ona također najviše doprinosi nastojanjima
za osporavanje biračkih prava
siromašnim crncima u Sjedinjenim državama,
siromašnima općenito.
Postoji dobar razlog za to,
savršeno razuman.
Siromašni naginju tome
da budu demokrati,
a ako pogledate njihove stavove,
oni su čak skloni biti
socijalni demokrati,
mjere socijalne države i takve stvari.
Mogli bi čak ići tako daleko
da obraćaju pažnju na znanost,
za razliku od onih koji su prošli
ispravnu obuku u kritičkom razmišljanju
kroz balansirano podučavanje.
Ta nastojanja usmjeruju pažnju
na jedan drugi aspekt RECD-a
koji je prilično važan.
Otprilike pola populacije
Sjedinjenih država ne glasa
i ako pogledate ne-glasače
oni naginju donjoj granici
ljestvice prihoda,
u velikoj mjeri, zapravo.
Većina se predstavlja kao demokrati
i njihovi stavovi imaju tendenciju
biti socijalno demokratski.
Nije bilo ozbiljnih ispitivanja
o tome zašto oni ne glasaju.
Jedan razlog su vjerojatno
mnoge prepreke
koje su im postavljene na put.
To su moderne verzije starih
biračkih poreza i drugih sredstava
osmišljenih kako bi se rulja
držala na svom mjestu.
No, vjerojatno je jedan razlog to
da i bez studiranja stručne literature
oni jednostavno znaju
da njihovo mišljenje nije važno.
Čak i ako je izraženo u biračkoj kutiji.
Pa čemu se onda gnjaviti?
No, vraćajući se na najozbiljniju
prijetnju pristojnom opstanku -
vodeći znanstveni časopisi
redovno pružaju osjećaj
koliko je nadrealna ta
korporativna kampanja
za stvaranje glupe nacije.
Uzmite Science, glavni znanstveni
tjednik u Sjedinjenim državama.
Prije par mjeseci imao je tri stvari,
jednu do druge, bile su to vijesti.
Jedna je izvještavala da je 2012.
bila najtoplija godina
službeno zabilježena
u Sjedinjenim državama,
kojom se nastavlja dugački trend.
Druga je bila o novoj studiji u okviru
američkog programa za istraživanje
globalnih klimatskih promjena,
koja je navodila dodatne dokaze
da su ubrzane klimatske promjene
rezultat ljudskih aktivnosti
i također su razmatrali veliku
vjerojatnost još ozbiljnijih utjecaja.
A treća vijest je izvještavala o
imenovanju
predsjednika vijeća za politiku znanosti.
Njih je izabrao Zastupnički dom SAD-a.
Zastupnički dom pretežno je republikanski
iako su glasovi za Zastupnički dom
pretežno demokratski.
Zadnji izbori su bili neočekivani,
što je još jedna posljedica
sjeckanja političkog sustava.
Tri su predsjednika.
Sva trojica poriču da ljudi
doprinose klimatskim promjenama.
Dvojica poriču da se one uopće događaju.
Isto izdanje časopisa sadrži
tehnički članak s novim dokazima
da je nepovratna kritična točka
mnogo bliža no što se predviđalo.
Nekoliko tjedana kasnije sljedilo je
drugo izvješće u časopisu Science
koje ističe potrebu da se osigura
da Amerikanci postanu glupa nacija.
Taj izvještaj navodi dokaze da
čak i malo više temperature,
manje no što se predviđalo,
mogu pokrenuti
otapanje permafrosta
što posljedično može,
to je dobro poznato,
izazvati oslobađanje ogromnih količina
vrlo opasnih stakleničkih plinova,
gorih od ugljičnog dioksida,
koji su zarobljeni u ledu.
Dakle, najbolje je držati se
balansiranog obrazovanja,
bar ako možete pogledati u oči unucima
čije živote uništavate.
U okvirima RECD-a izuzetno je važno,
kao institucionalna nužnost,
da SAD postanu glupi narod
koji neće biti zaveden
od znanosti i razuma
u interesu kratkoročnih dobiti
gospodara ekonomije
i političkog sustava
koji nije lako promijeniti
jer je on ugrađen u
institucionalne strukture društva.
Na koncu ti isti ljudi
koji donose te odluke
u svojim osobnim životima
možda doprinose ekološkim grupama.
Oni mogu čitati znanstvene časopise
kao i svi ostali,
no, u svojim institucionalnim funkcijama
oni su ograničeni strukturom
tih institucija,
zbog čega ih je, ponavljam,
vrlo teško mijenjati
To objašnjava zašto su
političke mjere poput tih nužne.
A težnja gluposti ide puno dalje
od klimatskih promjena.
Tako savezno financiranje za R&amp;D,
fundamentalna istraživanja i razvoj,
naglo pada kao dio BDP-a
u usporedbi s drugim zemljama.
Urednik vodećeg znanstvenog
časopisa u SAD-u
opisuje vladu kao poremećenu
jer žrtvuje golemu buduću korist
na oltaru kratkoročnog profita.
A obmane, a to jesu obmane, o dugu,
koje su uglavnom poticane od strane
financijskih institucija,
jednako kao u Evropi gdje je, situacija
ček teža nego u Sjedinjenim državama.
Te obaveze su duboko ukorijenjene
u fundamentalističkim doktrinama
koje se propovijedaju u okviru RECD-a,
iako se tamo promatraju
na vrlo selektivan način,
ako pobliže pogledate
ili dobijete par primjera
jer je također nužno očuvati
vrlo snažnu državu
koja će služiti interesima
bogatstva i moći.
To je ono što ekonomist Dean Baker
zove "konzervativna država dadilja".
No, to ide i dalje od toga.
Tržišni fundamentalizam
ima brojne ugrađene
i zapravo prilično dobro poznate
pogubne učinke.
Jedan od njih,
o kojem se ne priča dovoljno,
je da tržišni fundamentalizam
pretvarajući se da širi izbore
zapravo ih oštro ograničava.
Tako na primjer, ako ja moram
doći od kuće do posla,
imam izbor na tržištu,
mogu kupiti Toyotu ili Chevy, recimo,
ali ne mogu birati između kupovine auta
i korištenja sustava javnog transporta.
To nije izbor koji je otvoren,
iz principa, u tržišnom sustavu.
To zahtijeva kolektivno donošenje odluka,
a to nije opcija.
U stvari to je, pod RECD-om
s demokracijom koja propada,
to je opcija koja nestaje.
Možete vidjeti posljedice.
Tako na primjer, možete putovati
ekspresnim vlakom
od Beijinga do Kazahstana,
a on će uskoro vjerojatno ići
sve do Turske,
ali ne možete putovati eskpresnim vlakom
kroz najprometniji koridor u svijetu,
Sjeveroistočni koridor
u Sjedinjenim državama
od Bostona do Washingtona.
U stvari, vlak je tamo jedva nešto brži
no što je bio prije šezdeset godina
kad smo se moja supruga i ja
prvi puta njime vozili.
I to je prirodni aspekt RECD-a,
stvarno postojećeg kapitalizma
s narušenim demokratskim sustavom.
Postoji još nešto što se naziva
neučinkovitost tržišta
u stručnoj literaturi.
Jedna od njih, jedna ozbiljna, je ...
vjerojatno je dobro poznata,
to je fusnota svakog ekonomskog teksta,
to je propust da se uzme u obzir
učinak na druge u tržišnoj transakciji.
Takozvane eksternalije.
Te eksternalije mogu biti
prilično značajne.
To vrijedi čak i za jednostavne
transakcije između pojedinaca.
No, ako pogledate glavne institucije,
one postaju ogromne.
U stvari, tekuća financijska kriza
je jedna ilustracija.
Ona se djelomično može pratiti -
uglavnom je posljedica
ignoriranja onoga što se naziva
sustavni rizik.
Postoji rizik da ako neka ...
ako se dogodi neka rizična transakcija,
možda će se srušiti cijeli sustav.
To, usput, nije novo otkriće.
Prije 15 godina, na vrhuncu euforije
oko učinkovitih tržišta
bila su dva istaknuta ekonomista,
jedan Englez, jedan Amerikanac,
John Eatwell i Lance Taylor.
Oni su napisali jednu važnu knjigu,
"Globalne financije u opasnosti"
u kojoj su naveli posljedice ovih
tržišnih neučinkovitosti,
i to su kobne posljedice,
mi danas živimo s jednom drugom,
a još gore dolazi.
Oni su predložili načine da s to riješi,
koje smo mi, naravno, ignorirali.
Postoji još jedan vodeći
međunarodni ekonomist David Felix ,
on je upozoravao na ovo mnogo godina,
sve od liberalizacije kapitala
sedamdesetih.
On je upozoravao da bi povećana
učestalost financijskih kriza
u razdoblju financijske liberalizacije
mogla završiti jednom
neukrotivom (krizom).
I imao je dobre agumente za to.
Ustvari, bilo je mnoštvo dokaza
koji su se počeli događati.
No, ti se glasovi nisu slušali za vrijeme
korporativno sponzoriranog
deregulatornog ludila
s uzgrednom intelektualnom podrškom
u tezama o učinkovitim tržištima
i racionalnom ponašanju,
koje nisu imale nikakve
empirijske osnove,
ali su objavljivane s velikim pouzdanjem
unutar ekonomske struke
između svaka dva uzastopna sloma tržišta.
Zapisnici Saveznih rezervi
američke Središnje banke,
koji su objavljeni nakon 5 godina,
to je prilično otvoreno društvo, SAD,
može se saznati puno toga što se događa.
Upravo su objavili transkripte iz 2007.
i to je zanimljivo štivo.
2007. cijeli sustav se rušio,
no tu je grupa vrlo cijenjenih ekonomista
i vodećih stručnjaka
za bankarske sustave,
oni nisu mogli vidjeti da ogromni
stambeni mjehur,
koji nije baziran ni na kakvim
ekonomskim temeljima,
do tada je dostigao 8 bilijuna dolara
besmislenog papirnatog novca,
da se on događa.
Ništa u transkriptima ne upućuje da su 
prepoznali ono što se događalo
upravo pred njihovim očima.
Postoji dobar razlog za to.
Postoji religija.
Religija je tržišni fundamentalizam.
Ona propovijeda da su tržišta učinkovita,
a ulagači su racionalni
pa ono što se događa
ne može se događati.
Pa zato marširamo dalje
prema sljedećoj katastrofi.
Nakon što se predviđena
katastrofa dogodila,
bilo je nekoliko ljudi
koji su je predvidjeli,
vodeći ekonomisti,
ponovo oni najpriznatiji,
izvještavali su o, kako su oni to zvali,
novonastajućem konsenzusu
o potrebi za makro-prudencijalnom
makro-prudencijalnom supervizijom
financijskih tržišta.
To znači vođenje računa o općoj
stabilnosti financijskog sustava,
a ne samo o pojedinim
njegovim dijelovima.
Dva istaknuta svjetska ekonomista
izjavila su
da raste svijest o tome
da naš financijski sustav prolazi kroz
ciklus sudnjeg dana.
Kada god sustav propadne,
mi se oslanjamo na lex-novac
i fiskalnu politiku da ga spasi.
Ovakav odgovor je lekcija
financijskom sektoru:
"Preuzimajte velike rizike,
dobro to naplatite
i ne brinite o troškovima
jer će njih platiti porezni obveznici."
I financijski sustav tako
ponovo oživljava, kažu,
kako bi se ponovo kockao
i ponovo propao,
svaki puta sve gore.
Službenik banke Bank of England
odgovoran za financijsku stabilnost
posljednju je krizu opisao
kao kolo sudbine.
Postoji legislativa koja se razmatra
u Sjedinjenim državama,
takozvani Dodd-Frankov zakon.
On bi trebao služiti samo kao flaster
za rane jer ne zadire jako duboko,
no njega su, kao i uvijek, srezale
vojske korporativnih lobija
koji nemaju protivnike,
nitko ne lobira za javni interes
pod RECD-om,
lobira se samo za banke.
Mala je vjerojatnost da će biti
mnogo koristi od tog zakona,
nakon što završe s njim.
Tako ćemo marširati dalje do sljedeće
i vjerojatno još veće krize.
To je bila redovita pojava tijekom
zadnjih trideset godina,
sve od Reagana u Sjedinjenim državama.
A niti jedna prije.
Niti jedna kriza prije.
Zato jer su bile na snazi
odredbe New Deal-a
i postojale su kontrole kapitala
uključenog u međunarodne
financijske tokove sve do 1970. godine.
Uzgred, po pravilima MMF-a,
koja još uvijek postoje ...
Sada je to zaboravljeno,
no ona su ustvari ponovo uspostavljena.
Zadnji puta je to bilo na Cipru,
kako bi se pokušala prebroditi
najnovija evropska katastrofa
uzrokovana samoubilačkom politikom
štednje u vrijeme stagnacije,
koja je jadno propadala svaki puta
kad je bila primjenjena,
iako riječ 'propast' dovodi u zabludu
zato jer ta politika sasvim dobro
funkcionira za one koji su je osmislili,
loša je samo za ljude, ljude općenito,
a to je važna činjenica.
Upravo je izašla jedna zanimljiva knjižica
u Sjedinjenim državama
u izdanju Instituta za
ekonomsku politiku
koji je glavni izvor redovnih
ekonomskih podataka
u vezi stanja ekonomije i zaposlenih.
Naslov pamfleta je
"Neuspjeh po dizajnu".
Preispituju se mjere
kroz zadnjih trideset i nešto godina,
neoliberalno razdoblje,
i oni daju pregled -
ja neću iznositi podatke -
oni iznose ono što je poznato
o tome što se događalo pučanstvu
u tom razdoblju.
Ogromna, golema
koncentracija bogatstva
na vrhu, u gornjoj desetini
od jedan posto,
stagnacija ili pad
za veliku većinu,
pogoršanje relativno slabog
sustava socijalne pomoći i tako dalje.
Pamflet je naslovljen
"Neuspjeh po dizajnu".
Oni ističu 'dizajn'
jer uvijek su postojale alternativne
mjere, one dobro poznate,
no oni su ustanovili da je taj neuspjeh
klasno baziran.
Za one koji su dizajnirali
bio je to fantastičan uspjeh.
Oni su nezamislivo bogatiji,
i stalno im ide sve bolje.
Nakon svake katastrofe njima je sve bolje.
Korporativni profiti, na primjer,
dostigli su rekordne iznose
u Sjedinjenim državama.
Korporacije imaju toliko novca
da ne znaju što da rade s njim.
Ne žele ga investirati
jer nema potražnje,
ali ga uglavnom koriste
za financijske spekulacije,
a banke su veće i bogatije
nego prije krize koju su uzrokovale.
Dakle, to je "Neuspjeh po dizajnu"
i klasno baziran neuspjeh.
Otprilike isto vrijedi i za Evropu.
Samo budite oprezni kad ljudi
o tome govore kao o neuspjelim
ili kako sam ja maloprije spomenuo
"samoubilačkim mjerama".
No, postoji mnogo ozbiljniji primjer
opasnosti zbog ignoriranja eksternalija,
onoga što je svedeno na fusnotu
tržišne fundamentalističke doktrine,
a to je ekološka katastrofa.
Ovdje eksternalije koje se ignoriraju
predstavljaju sudbinu vrste,
a u ovom slučaju nema nikoga
kome bi se mogli obratiti
ispružene ruke moleći za spas.
Porezni obveznici ne mogu pomoći
u ovom slučaju.
Ove posljedice imaju vrlo duboke korijene
u RECD-u i njegovim vodećim doktrinama,
koje također diktiraju da će gospodari
uložiti najveće napore
kako bi intenzivirali prijetnje,
iako su ih potpuno svjesni.
Opet, institucionalna činjenica.
To je jedan razlog,
ali nije jedini
zbog kojeg izgleda prilično malo
vjerojatno da će civilizacija
preživjeti RECD bez ozbiljnih udaraca.
Ako bude povjesničara u budućnosti,
a možda ih neće biti,
no ako ih bude,
kada budu gledali unazad
na ovo razdoblje,
vidjet će kako se vrlo čudna pojava
odvijala pred našim očima,
širom otvorenih očiju svijet kroči
prema ozbiljnoj katastrofi.
Nema tajni, oči su otvorene,
činjenice su tu, pred vama.
Postoje, naravno, pokušaji
suprotstavljanja tome.
Oni se razlikuju na zanimljiv način.
Najdalekosežnija nastojanja za
suprotstavljanje krizi
susreću se u pre-industrijskim društvima,
takozvanim primitivnim društvima
koja nisu imala blagodat obrazovanja.
Urođenička društva, plemenska društva,
prvi narodi Kanade i tako dalje.
A najenergičnije napore
za intenziviranje prijetnji
poduzimaju najnaprednija, naobrazovanija,
najbogatija i najmoćnija društva.
Uzmite tako zapadnu hemisferu ...
Ekvador, koji ima veliki udio
indijanskog stanovništva
i proizvođač je nafte,
poduzima napore,
pod pritiskom indijanske populacije,
da dobije podršku od Evrope,
koju sigurno neće dobiti,
da ostavi naftu u zemlji,
gdje bi i trebala biti,
i da se okrene drugim oblicima
rasta i razvoja.
To je siromašno, neobrazovano,
urođeničko društvo.
Bolivija koja čak ima veći broj
indijanskog stanovništva,
daleko prednjači na međunarodnoj razini
u poduzimanju nečega u vezi toga.
Onda idite do drugog ekstrema,
gore sjeverno,
do Sjedinjenih država i Kanade.
Oni bjesomučno jure
pokušavajući krizu učiniti što je moguće
skorijom i ekstremnijom.
To je ono što se naziva -
ako čitate entuzijastična
i euforična izvješća o tome,
stoljećem energetske neovisnosti,
o čemu pišu sve novine
uključujući financijske časopise.
I obje političke stranke se slažu.
To je stvarno sjajna stvar, imat ćemo
sto godina energetske neovisnosti
nastojeći izvući svaku kap
fosilinih goriva iz zemlje,
uključujući stvari poput
kanadskog katranskog pijeska
koji je izuzetno štetan za okoliš,
ne samo lokalni nego i globalni okoliš.
No, mi ćemo to učiniti,
a energetska neovisnost je
gotovo potpuno besmislena.
Dakle, moramo se pobrinuti da kriza bude
što je moguće prije i da bude što gora.
Sve ove euforične rasprave
ne spominju ili postavljaju pitanje
kako će svijet izgledati za sto godina?
To je nečiji tuđi problem.
U okvirima RECD-a
ne postavljate to pitanje.
Dakle, to je prizor kojeg će
budući povjesničar vidjeti,
ako bude kojeg
da pogleda unatrag.
I to će biti prilično neobičan prizor,
a o nama zapravo ovisi da odlučimo
hoće li se taj scenarij dogoditi ...
