Szóval néhány héttel ezelőtt 
szokásos stílusomban meditáltam,
és elkezdtem kézhez kapni ezt az új ötletet.
Annyira bizarr volt, hogy azonnal éreztem:
„Aha! Ez nem az igazság, 
ez nem a valóság természetét közvetíti.
Ez egy science-fiction regény cselekménye,
 amit meg kellene írnom.”
Így próbáltam védekezni,
ez volt a pajzsom eme dolog felfutása ellen.
Sosem hozott igazán lázba 
Atlantisz vagy Lemúria
vagy a többi láthatatlan, 
történelem előtti föld és hely,
melyek annyira izgatják az embereket.
Van azonban, ez a nagyon vicces történet,
amit most meg fogok osztani veletek.
Egy mulatságos ötlet.
Lássuk, hogy indul!
Két verziója van:
az egyik tudományos,
míg a másik mitológiai nyelvet használ.
A tudományos nyelvű verzió így hangzik:
Létezik az univerzumban egy olyan dolog, 
amit így nevezünk: „A Valószínűtlenség Fraktális Szolitonja”.
Ez azt jelenti, hogy ez 
egy egészen egyedi esemény,
mely csak egyszer következik be 
az univerzum életidejében.
Gondolhattok rá úgy, mint 
hullámhosszra egyetlen hullámmal;
ezért az a neve, hogy szoliton.
Ezek a dolgok mozognak, de nem
 a hétköznapi három dimenziós térben,
hanem egy sokkal magasabb 
térbeli tartományban.
És ha ütköznek egy bolygóval,
vagy az egyik ütközik egy bolygóval 
egy univerzumban,
akkor annak a bolygónak 
az időfolyama kettéválik,
két példánya keletkezik anélkül,
hogy erről bármelyiknek is tudomása lenne.
Ez szimplán valami, ami bekövetkezik.
Ez a hang tehát, azt sugalmazta nekem,
hogy ez történt a Földdel is,
és hogy ez az a titok,
amit mind meg akarunk érteni,
hogy a múltban egy esemény 
kettéosztotta időfolyamunkat,
melynek következtében egy ikerbolygónk 
jött létre egy másik dimenzióban.
Rendben, ez teháta tudományos magyarázat
A mitológiai magyarázat azt állította,
hogy az univerzum gnosztikus.
Az univerzum egy demiurgosz alkotása,
aki nem az istenség legfelsőbb kifejeződése,
hanem egyfajta démon, bukott teremtmény.
Ez a demiurgosz képes volt létrehívni saját magát,
ténylegesen inkarnálódni 
emberi lényként a történelembe.
És amikor ez megtörtént,
ez volt a Valószínűtlenség Fraktális Szolitonjának 
mitológiai kifejeződése.
Amikor bekövetkezett, 
az időfolyam kettévált.
 - Kat (Terence felesége) közbeszól:
Az univerzum tehát a demiurgosz alkotása,
és a demiurgosz egy egyén képében 
meg is jelentette magát.
Terence: Így van.
Kat: Sokat várt…
Terence: Amikor demiurgosz vagy, 
nem siethetsz…
Az időosztó történésnek tehát 
Jézus életpályájához volt köze,
aki az energia egy rendkívüli manifesztációja volt 
a történelmi időfolyamban,
és aki nem keverendő össze Buddhával vagy 
Mohameddel vagy Zoroaszterrel.
Utóbbiak nagy szentek voltak,
 de más kategóriák.
Ez bizonyos értelemben tényleg az volt, 
aminek állította magát
– de csak bizonyos értelemben.
A Szeplőtlen Fogantatás 
vagy a Feltámadás pillanatában
– választhattok attól függően, hogy az ágy 
mely oldalán keltetek fel ma reggel –
az időfolyam kettéhasadt, 
és létrejött ez a másik hely,
anélkül, hogy bárki tudta volna.
Abban a pillanatban ez a két világ 
még teljesen azonos volt.
Na most, Krisztusnak 
ugye nem voltak gyermekei…
Oh, amit elfelejtettem említeni,
hogy ez az esemény, a Valószínűtlenség Fraktális Szolitonja,
rendelkezik ezzel a kvantummechanikai féltöltéssel,
így az univerzumok egyikében megtörténik,
 a másikban viszont nem.
Tehát minden
 a két világgal kapcsolatban megegyezett,
leszámítva azt,
 hogy az egyikben a Szeplőtlen Fogantatás
vagy a Feltámadás nem következett be.
Mivel Krisztusnak nem volt gyermeke,
a világban, ahol nem volt jelen,
nem egy genetikai vonal hiányzott,
hanem egy ideológiai vonal
nem került kifejeződésre.
Következésképpen, 
ahogy telt-múlt az idő,
először csak évtizedek,
majd évszázadok,
eme meghatározott intellektuális befolyás hiánya
a következőképpen változtatta meg 
radikálisan a világot:
a görög tudomány nem szenvedte el
 azt az elnyomást,
mely Constantinus megtérésével
 következett be;
az akadémiák nem zártak be,
a hermetikus tudás tovább virágzott.
A Birodalom itt erősebb volt,
és képes volt visszaverni a barbárok
 invázióját a 2.-5. századig,
míg a matematika, mely a mi világunkban
 megállt Diophantosznál,
tovább fejlődött Hüpatia intellektusa által,
aki 370-re kalkulust dolgozott ki.
Így a keresztény pangás évezrede,
velünk szemben,
 náluk nem következett be.
Ahogy múlt az idő,
 és fejlődött a mérnöki lelemény,
850 körül már olyan hajókkal rendelkeztek,
melyek képesek voltak átkelni
 az Atlanti-óceánon.
Így találkoztak tehát a
 fénykorukat élő maja civilizációval
Guatemalában és a Yucatán-félszigeten.
Ebben a vízióban, voltaképpen, 
V. Kozmodorusz római császárt is láttam,
amint 920-ban elzarándokolt Tikalba,
hogy jelen legyen a király
 megkoronázásán a 8. Baktun végén.
A lényeg, azonban, hogy ez a görög-római
 császári kultúra
azonnal felismerte a maják zsenialitását
 a matematika és az asztronómia területén,
Európa pedig ennek következményeképpen
egy görög-maja civilizáció olvasztótégelye lett.
Ez a civilizáció pedig még tovább fejlődött.
Az egyik hatás, amit a maják
 950 körül behoztak Európába,
rendkívül kifinomult pszichofarmakológiai
 tudásuk és sámánizmusuk volt.
Mindez társult a neoplatonizmussal
 és a hermeticizmussal,
így ahelyett, hogy egy olyan tudományos
 fejlődés bontakozott volna ki,
mint a mi világunkban,
a gondolkodás és megértés egyfajta mágikus,
pszichofarmakológiai technológiája
nyert teret az évszázadok során.
Később, ám évszázadokkal előbb,
 mint nálunk,
felvették a kapcsolatot a Kelettel,
és a Sung-ok dinasztikus befolyása beleszőtte magát
a globális civilizáció megteremtésébe.
Ennek eredményeképpen 
1200-ra már elértek a Holdra,
és kiépítettek egy olyan kibernetikus
 globális hálózatot,
mint amilyennel mi rendelkezünk ma.
Majd még tovább fejlődtek,
és ez az egész pszichotronikus
 és sámánizmus útján létrehívott civilizáció…
nos, képzelhetitek, hogy eddigre
már hihetetlenül egzotikus és idegen volt
 a miénkhez viszonyítva.
A magasabb térbe történő pszichedelikus
 és pszichoanalitikus vizsgálódásaik gyümölcse
végül a mi világunk felfedezése lett.
Rájöttek, hogy mi történt.
Rájöttek az álmok tanulmányozása által.
A pszichedelikus térbe tett mély utazásaikkal 
képesek voltak felfedezni a mi alvó tudatalattinkat,
és benne a keresztény évszázadok elraktározott örökségét
a demiurgoszi ideológia uralma alatt.
Elkezdték fontolóra venni a megmentésünket.
Az eszközeik az ufók, 
az álombefolyásolás és az asztrális utazás…
az Odaát, a Másik Oldal valójában
eme bizarr görög-maja, posztmodern,
 csillagjáró civilizáció manifesztációja,
akik dimenziókon átnyúlva
megpróbálnak megmenteni minket
 történelmünk hajtóerejétől azáltal,
hogy tudatják velünk először is létezésüket,
továbbá technológiájukat,
 mely egy olyan pont felé fejlődik,
ahol – elképzelésem szerint
 a maja millennium, 2012 környékén –
túlhömpölygünk az időszigeten,
 és a két időfolyam újra csatlakozik egymáshoz.
Mi pedig békét kötünk majd ezzel a civilizációval,
mely eddigre már ezer évvel fejlettebb,
 mint a sajátunk,
a maga teljesen eltérő kulturális történetével
és tökéletesen különböző elképzelésével a valóságról.
Ez nagyjából tizenöt másodperc alatt
 jelent meg számomra,
aztán még további részletek áramlottak be.
Ezt leginkább egy meditációs eszközként használom,
mert érdekes eljátszani vele,
hogy ez a másik civilizáció hogyan is fejlődött.
Lenyűgöző egzoticizmusa:
neoplatonizmusa, taoizmusa, 
maja hatásai  összeolvasztva
egy attól teljesen különböző civilizációvá, 
mint amit mi örököltünk.
Mindig azt gondoltam, hogy a kereszténység
– anélkül, hogy Krisztussal magával
 kapcsolatban ítéletet mondanék –
kétségkívül az egyedüli legreakciósabb erő
az egész emberi történelemben.
És hol lennénk, ha az az ezerkétszáz év 
nem adódott volna át ebben a sajátos meditációban?
Az összes darabka a helyén volt
 egy olyan civilizáció számára,
melyet körvonalaztam.
Csak a véletlenen múlt.
Kat nem karolja fel ezt az ötletet.
Még csak nem is bátorítja.
Kat: Csak pár nappal ezelőtt
 mondta ezt el nekem
egy forgalmas csomópontnál, 
egy „truck stop”-szerűségben.
És nem azt mondta, hogy
ez egy science-fiction-regény cselekménye,
hanem azt, hogy ez az igazság!
Erre én mondtam neki, hogy maradjunk egy leendő,
 jó science-fiction-regénynél.
(Hozzászólás a közönségből)
Terence: Igen, ez egy 
kvantummechanikai szuper-makrofizikai
Bell-tételen alapuló esemény lenne;
egyfajta hiperdimenzionális vákuumfluktuáció,
 mely során két világ képződik,
melyek egy ideig egymás mellett haladnak,
 majd újracsatlakoznak.
(További hozzászólás a közönségből)
Terence: … Nos, a mítosz része,
 amit eddig nem említettem, a következő:
Tehát fejlődtek, és már sok száz évvel ezelőtt
különböző technikai lehetőségeket fedeztek fel,
és megértették a magfúzió és a maghasadás elméletét,
 amit azonban soha nem ültettek át gyakorlatba.
néhány évszázadig, amikor is az egyik teoretikusuk
– ez azután történt, hogy felfedezték
 a mi időfolyamunkat –
azt az előrejelzést tette, hogy 
az atomrobbanások fizikája olyan,
hogy a másik időfolyamban is
 le fognak képeződni.
Így végrehajtottak egy kísérletet,
mely során atomrobbanást idéztek elő akkor,
 amikor mi 1907-et írtunk.
És ez volt a tunguzkai esemény!
Aztán, a szibériai sámánok álmainak
 – melyeket tisztán láttak -
megfigyelésén keresztül, rájöttek:
„Aha! A robbanás, amit előidéztünk,
 ténylegesen megtörtént mindkét időfolyamban!”
Ennél a pontnál nagyon fontos lett nekik,
hogy figyelemmel kövessék a mi időfolyamunkat,
mivel már egy ideje regisztrálták egy távírókkal
 dolgozó svájci álmait,
aki egy elképzelhetetlen konklúzió
 irányába haladt…
Most kicsit sietőssé vált számukra a dolog, 
mert ha felrobbantjuk atomkészletünket,
az odavágja a helyet, 
amit Otthonvilágnak hívnak.
Számukra ez nem önfenntartásról szól,
mivel már csillagközi utazók,
 és sok rendszerbe eljutottak,
hanem az Otthonvilág megőrzéséről,
amely másrészt egy hatalmas botanikai és ökológiai 
konzervációs terület sarktól sarkig.
Ez egy szent zarándokhely, 
a faj otthona, a Föld.
És annak a kilátása,
hogy valamelyik atomháborúnk hipetérbeli átszivárgása
 ebből nagy részeket fog a levegőbe repíteni,
arra ösztökéli őket, hogy megkíséreljék
 megnyitni a kaput a két időfolyam között,
hogy aztán újraegyesítsék azokat.
Úgy képzelem,
hogy aztán lesz még néhány évünk
 a botanikai parkban az akklimatizálódásra,
majd a legtöbb ember
 útra kell a csillagok felé.
