Jeg hedder Judith Hopf. Jeg er
kunstner og bor og arbejder i Berlin.
Jeg er fra Bayern,
Sydvesttyskland.
Der var god grund til
at flytte til Berlin.
Jeg drømte altid om
at forlade landsbyen.
Jeg er uddannet inden for skulptur.
Jeg læste i Bremen, -
- men jeg læste videre i Berlin
ved Universität der Künste.
Det var et selvstudieforløb
på UdK, -
- som man
kunne tage i de sene firsere -
- og frem til starten af nullerne.
Mine værker er klassisk skulptur
med fokus på det narrative.
Mine værker fokuserer ofte
på materialet -
- og er også ofte
baseret på hverdagslivets kultur.
Det er ikke så meget ideen om
den klassiske kunstnertype, -
- men mere en forankring
i hverdagslivets kultur.
Udstillingen hedder "Out", fordi jeg
synes, at det er et interessant ord.
Det har både meget positive
og negative konnotationer -
- eller følelser.
Hvis man forstår ordet
i en modekontekst, -
- så bliver ordet til et mareridt,
noget, man ikke vil være.
Hvis man vil ændre noget,
skal man være "out".
Og homoseksuelle har brug for
at have frihed til at springe "out".
Eller hvis man vil komme med
et politisk budskab, så må man ...
... finde en åben plads,
hvor man kan komme "out" med det.
Og det er en meget positiv
og frigjort attitude, -
- så jeg syntes, det var
interessant at tage ordet op.
Sådan tror jeg,
det er for alle kunstnere. Det er ...
Man kan ikke være in gennem
hele sit kunstneriske virke.
Men jeg har også altid syntes,
at det var sjovt med den frygt, -
- når nu hele projektet med
at være kunstner ikke ...
... udelukkende handler om
at være succesrig eller ej.
Det er okay. Og det er også okay,
når et projekt er enormt in.
Det er normalt, at noget ikke
forstås af alle i alle generationer.
At forskellige generationer
ikke ser det i det samme lys.
Sådan bør det også være.
Det er også lidt uhyggeligt,
hvis der er noget, der aldrig er out.
Jeg har altid prøvet
at skabe afstand ved at ...
... bruge humor, men jeg føler ikke,
at jeg altid skal lave sjove ting.
Jeg ville gerne lave noget andet,
men det bliver bare altid sådan.
Det er ikke planlagt,
det er bare sådan, det er.
Måske er det også en pointe, at man
kommer overens med at vide, -
- at man ikke er særligt mægtig.
Og jeg tror, at hvis man ser
humoristisk på det, -
- så skaber det en afstand,
som gør, at man kan kapere det.
Og det er ikke let at lave
humoristiske værker, sjovt nok.
Jeg ved ikke ... Det er ikke
planlagt. Det er bare sådan, det er.
Den hængende biograf, som jeg tit
bruger til filmfremvisning ...
Der er en grund til, at jeg har
bygget sådan en svævende biograf, -
- som er lavet af stof, som man skal
dukke sig under for at se filmene.
En af grundene til,
at jeg opfandt de biografer, er, -
- at jeg ikke vil have,
at udstillingsrummet skal være mørkt.
Jeg mener, at de rum, vi har i museer
eller andre institutioner, -
- er en stor del af den kultur,
vi skaber.
Jeg kan godt lide de rum.
Jeg prøver også på at hylde dem.
Jeg vil ikke ændre stedets atmosfære,
jeg vil reagere på den.
Og jeg vil gerne have, at beskueren
bliver en del af skulpturen.
At beskueren bliver slugt
af skulpturen.
Man kan jo kun se benene udefra.
Man står der på jorden,
og man har ingen krop, -
- bare den sorte kube. Det ligner
lidt et sært dyr med ben.
Det kan være noget andet, som intet
har at gøre med én persons mening.
Det bliver et objekt i sig selv
eller en del af en atmosfære.
Måske er det ligesådan med muren.
Den indgår i et forhold -
- med ens selvforståelse
i forhold til kunsten.
Det handler ikke så meget om
at tillade eller ikke tillade noget.
Det handler mere om inspiration
og om, hvad man kan gøre i et museum.
Hvilke muligheder man har.
Pæren. Jeg ved ikke,
hvor pæren præcist kom fra, -
- men jeg tænkte,
at det ville være interessant -
- at skabe noget organisk
med mursten.
Og det er igen måske en hilsen til
den humoristiske måde -
- at forstå tingene omkring en på.
Eller som mangler omkring en.
Det blev også påvirket af,
at jeg ikke længere ville arbejde -
- med dårlige materialer.
Materialer, som bare er affald.
Jeg er træt af at producere ting, -
- som er æstetiske forbrugsgoder,
som tit ikke er ...
Der går meget energi til dem.
Det her materiale kan jeg lide,
fordi det er så enkelt.
De holdes sammen af mørtel, -
- som måske ikke helt er naturen,
men som nærmer sig den.
Det er interessant, at man kan gøre
så mange forskellige ting med det.
Jeg begyndte at teste gestik, -
- hvor computeren allerede er
en del af kroppen -
- i en meget minimalistisk forståelse
af skulpturen.
Jeg forholder mig til
minimalistisk kunst, -
- som det forstås af Donald Judd
eller ... Ja.
Jeg lavede dem først i træ
og videreudviklede dem så i stål.
Jeg udviklede andre gestus, -
- som man kunne se rundtomkring.
For eksempel hos mennesker,
der ventede på et tog eller et fly.
Folk, der tjekker, hvad der
sker online, på deres laptops.
Måske skifter det over til mobilen
i de næste generationer, -
- men det er stadig en hyldest
til flade ting, -
- der bliver en del af kroppen,
så man ikke skiller sig af med dem.
Jeg kan godt lide at lege med ...
I det her tilfælde vil jeg
gerne understøtte, -
- at folk kan gå rundt i et lokale -
- og få et forhold
til størrelse og retning.
Og fornemme eller ikke fornemme,
hvad det er, en mur kan.
Det kan være ret abstrakt. I et
museum bliver den til et objekt, -
- men den kan bare være noget,
man sidder på.
Eller noget, der skiller ting ad,
eller som skaber en konflikt.
Men det er også bare for sjovs skyld.
Jeg udspringer af 90'erne,
og dengang var der en del -
- håb om, at man kunne bringe
flere diskurser ind på museerne -
- som en æstetisk aktion.
Jeg er ikke så sikker på,
at det er det, jeg helst vil hylde, -
- men jeg vil være åben
over for en variation i, -
- hvilke muligheder der er for,
hvad museer kan og gør.
Jeg vil ikke reducere det.
Jeg synes ikke, der er noget slemt
ved kunst som sådan.
Folk synes tit, at kunsten bør være
tilgængelig for alle.
Det synes jeg selvfølgelig også,
men på den anden side, -
- så er der altid lidt arbejde i det.
Man bør kunne anstrenge sig lidt
og stole på ...
Eller være nysgerrig nok til -
- at gentænke alt det, man ved.
Og derfor er jeg altid lidt skeptisk.
Jeg er ikke i en position, -
- hvor jeg kan give folk tilladelse
til et eller andet.
Jeg vil inspirere folk
til at tænke over, -
- hvordan man kan placere kroppen
i forhold til sine omgivelser.
Jeg mener, at man ikke skal
tvinge kreativiteten frem.
Man kan ikke arbejde kreativt
i mere end 2-3 timer om dagen.
Resten af tiden bør man være
nysgerrig på sin omverden.
Man skal ikke tvinge det frem.
Man skal ikke presse for hårdt på.
Måske er det det, jeg mener.
Men det er der alligevel ingen,
der tror på.
Oversættelse: Jesper Buhl
Scandinavian Text Service 2018
