Ahoj!
Jmenuji se Stephen Hawking...
Fyzik, kosmolog,
a tak trochu snílek.
Ačkoliv se nemůžu hýbat
a musím mluvit přes počítač
v mojí mysli JSEM VOLNÝ
Volný cestovat vesmírem
a vyprávět definitivní příběh
příběh o všem, co kdy bylo
od chvíle,
kdy vznikl kosmos
po vytvoření našeho světa
a všeho v něm
Až za dalekou,
dalekou budoucnost
a konec samotného vesmíru.
Cesta skrz veškerý
prostor a čas.
Podívejte se na to.
Strávím spoustu času
přemýšlením o vesmíru,
ale nikdy se nenudím.
Nakonec, je to hodně
pozoruhodné místo.
Tohle je kosmos
ve velmi širokém měřítku.
Každý drobný bod světla
je celá galaxie,
každá hvězdokupa má až
400 miliard jednotlivých hvězd.
Tenhle náhled vesmíru je možný
pouze díky nejposlednějším
superpočítačům.
Považuji to za
nepopsatelně nádherné.
Nespočítatelné miliardy galaxií
tvořící rozlehlou pavučinu
roztahující se všemi směry.
Navíc, nikdy se nesmířím s tím,
že v tomto masivním vesmíru
leží jedna perfektně normální
spirálovitá galaxie.
Uvnitř té galaxie existuje
známá žlutá hvězda
Obíhá jí 8 planet.
Na jedné z nich žije druh,
který právě došel k tomu,
jak pozoruhodné místo vesmír je.
My.
V posledním století jsme
o kosmu objevili víc,
než za celou předchozí
lidskou minulost.
Nakonec, řešíme hlavní záhady,
které mátli naše předchůdce
po dobu alespoň 200.000 let.
Co se mi na tom všem líbí je,
že fakta sama
jsou úžasně elegantní
a překvapivá.
Žijeme v době,
kdy nám zrovna dochází,
že Země a vše kolem nás
bylo udělané hvězdami.
Vroucí vodíkové výhně,
jako naše slunce,
udělaly dokonce atomy
ve vašich očních řasách
Přišli jsme na to,
že náš vesmír
je skoro
nepředstavitelně starý...
okolo 14-ti miliard let...
A že bude existovat
ještě aspoň dvakrát déle.
Ale bez pochyb, ten nejzajímavější fakt ze všech je,
že celý obrovský vesmír,
všechny ty nespočetné galaxie,
dokonce čas a prostor
a přírodní síly samy,
se jednoduše zhmotnily
z ... NIČEHO
Takže teď je ten správný čas
být na živu, řek bych.
Možná jsme jen pokročilejší rasa opic,
žijící na malé planetě,
ale jsme schopný chápat
vesmír jako celek
a to nás činí velmi vyjímečnými.
Můj úkol byl vždy jednoduchý...
Přijít na to,
jak vesmír funguje
a proč vůbec existuje.
Naštěstí jsou všude vodítka,
a to nejdůležitější se nachází
právě nad našimi hlavami.
Prozkoumejte jakoukoliv
část noční oblohy,
Dokonce tak malou jako
je špendlíková hlavička,
a tohle je co najdete...
Maličká část obrovské
pavučiny galaxií.
Je to méně, než milióntina
toho kosmu co můžeme vidět
z naší malé planety,
ale dokonce i tenhle maličký vzorek
stačí k tomu, abychom našli to vodítko,
Klíč do minulosti, současnosti
a snad taky i budoucnosti.
Vodítko je,
že pozorováno ze Země,
všechny ty vzdálené galaxie
jsou lehce načervenalé.
Vypadají, skoro jako kdyby
jsme se dívali skrz růžové brýle.
Je to právě ta červenost,
která prozrazuje,
jak se vesmír zrodil.
A k tomu, abych vám ukázal proč,
budu potřebovat rovnou silnici
a hlučné auto.
Poslouchejte ten zvuk,
jak auto projíždí okolo.
Jak se auto přibližuje,
výška zvuku jeho motoru vzrůstá.
Jak odjíždí...
...padá.
Tomuto úkazu se říká
"Doplerův jev"
A přesně to samé se
děje i se světlem.
Kdyby naše oči
byly barevně citlivější,
mohli bychom vidět, že auto
je vlastně lehce modré,
jak se přibližuje...
...a lehce červené,
když odjíždí.
Ta samá pravidla platí
i ve vesmíru.
Všechny vzdálené galaxie
jsou lehce načervenalé,
Takže podle úplně stejné
části základní fyziky,,
se všechny musí
taky vzdalovat.
Ve skutečnosti se celý vesmír rozpíná...
ve všech směrech...
Zvětšující se víc a víc,
jako nafukující se balón.
Přiznávám, že to může znít divně,
ale pro kosmologa to je
jako výhra v loterii,
Protože přijít na to,
odkud se vesmír vzal,
stačí jen zastavit čas
a pustit ho po zpátku.
Přetočit dostatečně daleko,
a vše se začne
přibližovat k sobě...
hodně blízko k sobě.
Všechny ty galaxie...
vlastně úplně všechno,
se spojí v jediný bod,
počátek všeho,
před 13,7 miliardy let.
Takže je to opravdu
docela jednoduché.
Následovat vodítka,
a můžeme vyvodit,
že před velmi dlouhým časem,
jednoduše vznikl vesmír.
Událost nazvaná "Velký třesk".
Ale obávám se,
že musíme na chvíli zastavit...
Dříve než se necháme
unést ohněm a zvukem.
na počátku se vlastně
Velký třesk stal v úplné tmě,
protože světlo ještě neexistovalo.
Abychom to mohli vidět, potřebovali bychom
nějaký druh kosmického nočního vidění.
Ale dokonce tenhle
pohled z venku
není možný.
Znovu to zní podivně,
ale prostor předtím taky neexistoval.
Takže nebylo žádné venku.
Jediné místo co bylo,
bylo uvnitř.
Tenhle brzký vesmír byl
vskutku velmi divná věc.
Velice rád bych o tom
věděl ještě více,
ale standartní pojetí času a
prostoru zde opravdu neplatí
Byla to jen hodně malá
ultrahorká mlha energie.
Potom to expandovalo...
... s obrovským radiačním
zábleskem...
Z velikosti menší než atom
do velikosti pomeranče
za méně než
bilióntinu sekundy,
skoro vůbec žádný čas.
Vesmír se jednoduše
nafoukl do existence,
rozevírající se, rozvinující se,
zvětšující se a ochlazující se
s každou uplynutou chvilkou.
Během 100 sekund byl tak velký,
jako naše Sluneční soustava,
Bilióny mil napříč.
Mezitím se čistá energie začala
ochlazovat a vytvářet hmotu
ve formě nespočitatelných biliónů
elementárních částic...
První látka, co kdy byla.
Polovina těchto částic
byla z hmoty,
stejný druh hmoty,
z které jsme i my.
Zbytek byl z opaku hmoty,
látka zvaná antihmota.
Když se potkají, zničí se
navzájem v záblesk energie.
Vypadá to jako, že budování vesmíru
je docela marnotratný proces.
Naštěstí bylo
trochu víc hmoty
než antihmoty.
Jen jedna z miliardy
částic přežila...
... což bylo pro nás štěstí
Protože z toho zbytku
se skládá náš současný vesmír.
Mohli by jste říct, že jsme
vytvořený z kouře Velkého třesku.
Ve 10 minutách věku vesmíru,
měl už průměr tisíce
světelných let.
Potom se všechno rozprostřelo
a ochladilo
asi na 330 tisíc let,
až se nakonec mlha vyčistila
a vesmír se stal viditelným.
Tak takhle to všechno začalo.
Což si myslím, je docela
fantastický příběh.
A pravděpodobně mnohem podivnější
než všechna ta vysvětlení,
se kterými přišli naši předci.
Ale další věc, co se stala...
No, to je taky velmi působivé.
Tohle je extrémně zrychlený vesmír.
Celých 14 miliónů let
za méně než minutu.
Vidíme, jak se vesmír
proměnil z mraku plynu
do prostoru zaplněného
třeba 100 miliardami galaxiemi,
Vířícím v nekonečném
chaotickém tanci.
Moc rád nechávám lidi
uvažovat nad tím,
že tohle všechno muselo
být postaveno atom po atomu.
Nebeské inženýrství
v ohromném měřítku.
Takže, co pohánělo tenhle
kosmický mechanismus?
Řekl bych, že to
byla gravitační síla.
Na myšlenku gravitace
přišel Isaac Newton...
...který dělal to samé, co já
tady na Cambridge universitě
v 17. století.
Pravděpodobně mu to došlo,
když mu spadlo jablko na hlavu
To jablko mu pomohlo uvědomit si
že všechny objekty se
navzájem přitahují.
A čím větší hmotnost,
tím silnější tah.
Tyto jablka jsou
přitahována zemí,
a ačkoliv to nemůžete vidět,
země se velmi slabě
pohybuje směrem k jablkům.
Všechny věci se přibližují
díky gravitační síle.
Gravitace byla vytvořena
ve Velkém třesku
a od té doby stále funguje.
To je to, co drží
vás, mě, a jablka
přilepený na zemi.
V raném vesmíru toho musela
gravitace udělat hodně.
Hned po Velkém třesku
byl vesmír jen plyn,
téměř dokonale
rozprostřený v prostoru.
Během dalších 200 miliónů let,
začala gravitace
přitahovat plyn k sobě,
aby vytvořila úplně
první struktury,
ze kterých by pak vyrostlo
všechno ostatní.
Ale dokonce ani tohle by
se nemuselo vůbec stát.
Kdyby nebylo dalšího
zásahu kosmického štěstí,
nebylo by ani vás, ani mě,
ani hvězd nebo planet
a vůbec čehokoliv.
Tohle víme, protože v roce 1982
na tom strávila skupina
vědců, včetně mě,
tři celé týdny práce.
Ačkoliv počítání bylo těžké,
demonstrace našeho objevu
je snadná.
Nejdřív budu potřebovat
pěkně hladkou podlahu.
Například tuto.
Tohle je jídelna v mojí škole.
Podlahu zaplním spoustou
ložiskových kuliček.
Tyto kuličky představují
hmotu raného vesmíru,
řídký plyn rovnoměrně rozprostřený
celým nekonečným vesmírem.
Tady právě přichází
na řadu štěstí.
Když jsou všechny od sebe
stejně vzdálené,
gravitace působí na každou
kuličku stejně všemi směry.
Zůstanou dokonale vyrovnaný,
a nestane se doslova nic.
Naštěstí, jedno ze základních
pravidel vesmíru je,
že nic není dokonalý.
Dokonalost prostě neexistuje.
Raný vesmír měl lehkou
nerovnoměrnost,
která může být simulována odebráním
tak pěti ložiskových kuliček.
Může to vypadat, že se nic nezměnilo,
ale pro gravitaci ty chybějící míče
vytváří obrovskou příležitost.
Gravitace teď působí silněji
na jedné straně některých kuliček.
Drobné nerovnosti v moři kuliček
daly gravitaci něco k zakousnutí.
A tohle je přesně to,
co se stalo tam,
kde jsme mladý vesmír nechali.
Části moře brzkého plynu
byly někdy jen nepatrně řidší
než jiné.
Méně husté oblasti
byly jako mezery mezi těmi
ložiskovými kuličkami.
Hustější oblasti
plynného moře,
kde působila gravitace,
se shlukly dohromady.
A to bylo právě v těchto oblastech,
kde se všechny hvězdy a
galaxie začali tvořit.
Kosmos dělal svoje
první kroky k tomu
aby se stál tak nádherným
místem, jako je dnes.
To vše díky nesouměrnosti,
nedokonalosti,
a nepravidelnosti.
Takže, příště až si někdo bude stěžovat,
že jste udělali chybu...
... řekněte mu,
"to může být dobrá věc
protože bychom bez nedokonalosti,
neexistovali ani vy a ani já."
Před 13.5 miliardy let,
byl vesmír převážně
jen plyn vodíku,
s gravitací pracující tak,
jak gravitace pracuje,
což znamená pomalu stahovat
vodík do obrovských mraků.
Vodík je z plynů ten nejjednodušší,
ale má jednu velmi
vyjímečnou vlastnost.
Je to obrovský zdroj energie.
Zahřejte vodík na
přibližně 10 miliónů stupňů,
a začne vydávat
takovou energii,
kterou září hvězdy...
a poskytují vesmíru
teplo a světlo.
Pro lepší pochopení funkce,
si představme, že můžeme udělat
malou hvězdu zde na zemi.
Nejdřív budeme potřebovat
spoustu vodíku.
Plný sportovní stadion
by mohl stačit.
Potom, si musíme představit
jak ten vodík stlačujeme dohromady,
stejně jako to dělá
gravitace v prostoru.
Jak se vodík zhušťuje,
atomy plynu začínají
do sebe vzájemně narážet,
a teplota se tak
začíná zvyšovat.
V okamžiku, kdy je to stlačené
do velikosti fotbalového míče,
vodík dosahuje kritických
10 milionů stupňů Celsia...
...a započne proces zvaný
Termonukleární fúze.
Jádra vodíku se
začnou slučovat,
a vytvářet tak nový,
těžší materiál...
Helium.
S každým krokem tohoto
maličkého narážení a mletí,
se nějaká hmota přemění
na pouhou energii.
Vytvořili jsme
miniaturní hvězdu.
Samozřejmě, kdyby tohle
byl skutečný experiment,
nechtěli byste být u toho.
Energie vydávaná z dokonce
tak malé hvězdy, jako je tato,
by byla zničující.
Zpět v raném vesmíru,
se poprvé udál
ten samý proces
v mnohem, mnohem
větším měřítku.
Gravitace stlačovala
mraky vodíkových plynů
po miliony let,
až se hluboko uprostřed
rozehřál vodík na tolik,
že došlo k fúzi.
První hvězda
vzplála životem...
...proudící svojí energii
do rozlehlého vesmíru,
produkt přírodních zákonů
a surových materiálů
zbylých od Velkého třesku.
Byla skoro 1.000 krát větší
než naše vlastní slunce
a hořela tmavě modře.
Navíc tato hvězda měla
brzy společnost.
Hvězdy začali planout.
Stejný proces se stále
odehrává v našem slunci,
což dává energii,
kterou potřebujeme k životu.
Ale stále bylo potřeba
urazit dlouhou cestu,
odsud, až tam,
kde jsme dnes.
Nemůžete postavit svět,
jako je ten náš
z obyčejných plynů
jako je vodík a helium.
Potřebujete plno
druhů jiných prvků.
Potřebujete prvky jako
jsou kyslík, uhlík a železo
a spousty dalších.
Ale znova nás potkalo štěstí,
protože přesně ten samý proces,
díky kterému hvězdy svítí
také vytváří materiály
jako kyslík a uhlík a železo.
Hvězdy jsou čistě náhodou
obrovské továrny.
Abychom viděli hvězdu v akci,
představme si, že můžu
jednu rozdělit na půl.
Stejně jako ve hvězdě
na stadionu
jsou atomy vodíku
slučovány dohromady,
a vytvářejí helium, které
produkuje energii hvězdy.
Ale helium je lehce
těžší než vodík,
takže plyne do středu hvězdy.
A teď jsou ve středu
pozornosti atomy helia.
Při jejich fúzi vzniká
dokonce více energie
a vytváří se ještě
další nový prvek...
Uhlík...
Nezbytný stavební
kámen všeho živého.
Tento proces se
opakuje stále dokola.
A hvězda je pak
rozvrstvená jako cibule...
Opravdu velká cibule.
Čím blíže ke středu,
tím těžší prvky,
jako neon, kyslík, a
nakonec všeho, železo.
Teď se věci změní.
Železo neprodukuje žádnou
energii, když je ve fúzi,
takže oheň začíná pohasínat.
V jádru se začne hromadit
více a více železa
až se skoro všechno
zbylé palivo vyčerpá.
Teď zapracuje gravitace
a smáčkne hvězdu do sebe.
Jak se její jádro
více a více smačkává,
její teplota vzrůstá
až do více než sto násobku teploty
jádra našeho vlastního slunce.
Nakonec, se hvězda
zhroutí a exploduje.
Tohle je supernova...
... Zánik hvězdy a
zrození něčeho nového.
V těchto krátkých mikrosekundách,
projde skrz hvězdu
obrovská tlaková vlna.
Výbuch je tak mohutný, že
dojde k fúzi nějakého železa
do ještě těžších prvků.
A takto vznikly těžké prvky,
jako jsou zlato nebo
platina nebo olovo,
vytvořené z explodující hvězdy.
Takže jestli máte zlatý prsten,
važte si ho.
Kov vznikl v oslepujícím
záblesku světla
před miliardami let.
Vyvrcholení procesu,
tvořící prvky, které jsou
dnes všude kolem nás.
Nikdy mě nepřestane ohromovat...
...že naše těla
se skládají
z materiálu pocházejícího z hvězd.
A že naše srdce bijí,
kvůli energii
uvolněné během
zrodu těchto materiálů.
Ale stejně magické, jako je hvězda,
jsou v našem obrovském kosmu
dokonce i více okouzlující
a mocnější objekty.
Asi 300 milionů let
po velkém třesku,
se začali z prvních hvězd
tvořit galaxie,
které později nabírali
ohromující škálu
tvarů a velikostí.
Naše galaxie, Mléčná dráha,
se zdá být jedna z nejstarších
a začala se seskupovat
před nějakými 13-ti miliardami let.
Má zhruba 10.000 miliard
kilometrů v průměru
a obsahuje asi 200 miliard
jednotlivých hvězd.
Nikdo vlastně ani
neví kolik přesně,
protože ze Země nemůžou
být všechny viděny,
a navíc by to trvalo moc
dlouhou dobu je spočítat.
Protože byly všechny hvězdy
stvořené gravitační silou,
mohli byste říct, že gravitace
je hrdina vesmíru.
Konec konců, změnila
nesmyslnou směs plynů
do něčeho tak
krásného a mocného.
Ale stejně jako všichni
zajímaví hrdinové,
i gravitace má svojí temnou stránku.
Přesně uprostřed naší galaxie
se nachází příklad toho, co se stane,
když gravitace vládne neomezeně.
Černá díra.
Když mi bylo nějakých dvacet let...
...použil jsem něco ze základní
matematiky k popisu černých děr,
ale málokdo byl z toho
stejně nadšený jako já.
Dnes toto patří mezi
populární obory.
Fyzikové z celého světa
studují chování černých děr.
Teď víme, že černé díry
jsou nejen vzrušující
svojí podstatou,
ale že hrají hlavní roli
ve tvoření galaxií.
Taky nám ukazují,
jak může vesmír skončit.
Černá díra vznikne,
když veliká hvězda...
řekněme, 20 krát těžší
než naše slunce...
dojde ke konci svého života.
Taková hvězda vypadá úplně
jinak než naše slunce,
protože se stane nestálou,
silně se třesoucí,
jak začínají její smrtelná muka.
Nakonec jí dojde palivo
a začne se srážet,
více a více houstnoucí a teplejší.
Ale při takhle veliké hvězdě,
neexistuje ve vesmíru žádná síla,
která by zabránila
jejímu kolapsu.
Její jádro je tak těžké,
že se pořád jen propadá do sebe.
Gravitace nespoutaně roste.
Během asi 15-ti sekund,
nezastavitelná síla
smáčkne hvězdu
z průměru několika milionů kilometrů
až do tak malého průměru
jako 20 kilometrů.
Všechna ta hmota
hvězdy tam stále je,
ale její vlastní tíha
jí stále stlačuje
na stále menší a menší.
Teplota jádra prudce vzroste
do 100 miliard stupňů.
Vnější vrstvy jsou vystřeleny
do obrovské supernovy,
ale hluboko uprostřed
se jádro sesype v takzvanou
gravitační studnu.
Smáčkne se do
jediného bodu.
Černá díra se zrodila.
Nic v její blízkosti nemůže uniknout
její přitažlivosti, ani světlo.
Je těžké si představit, jak
hustá může černá díra být.
Ale pokusím se to přiblížit
pomocí něčeho známého...
Země.
Představte si, že bych mohl stlačit
naší planetu, kousek po kousku,
a rozmáčknout ji dokud by
nepřevládla gravitace...
a stala se tak černá díra.
Jak malá by musela být,
aby zmizela do vlastní
gravitační studny?
Z průměru 13.000 kilometrů,
bych ji musel smáčknout
do velikosti hrášku.
V mých letech
studování černých děr...
...jeden z mých
neočekávaných objevů
byl, že černá díra
nemůže být dokonale černá.
Ze zcela stejného důvodu...
...jako, že raný vesmír
nemohl být dokonale
rozprostřen.
Dokonalost prostě
neexistuje.
Černé díry musí
vyzařovat radiaci.
Čím menší je černá díra,
tím větší je radiace.
Dokonce drobnější černá díra,
s pouhou hmotou
o rozsahu hory,
by vlastně svítila.
Ve vesmíru je spousta
mnohem větších černých děr.
Ty menší jsou asi čtyřikrát
hmotnější než naše slunce
a mají 25 kilometrů v průměru.
Některé jsou mnohem větší,
tisíckrát hmotnější než slunce.
A pak existují
opravdu velké...
superhmotné černé díry...
které jsou uprostřed
galaxií jako je ta naše.
Tahle černá díra
má pravděpodobně hmotu
4 milionů sluncí
a průměr 18 milionů kilometrů.
Takové černé díry
jsou vlastně velká centra,
kolem kterých rotuje spousta
galaxií, včetně Mléčné dráhy.
Takový druh stabilizátoru,
který jim dává podobu a tvar.
Takže, 8 miliard let
po velkém třesku,
po dlouhém a pozoruhodném
sledu šťastných událostí,
Máme hvězdy
a máme galaxie
pomalu rotující okolo
obrovských černých děr.
Teď je prostředí připraveno
pro něco blízkého našim srdcím...
Zrození našeho slunce,
Země,
a nakonec i nás.
Naše sluneční soustava,
místo námi zvané domov,
se nachází asi 26.000 světelných let
od středu naší galaxie,
Mléčné dráhy...
Nebo přibližně
na 2/3 cesty ven.
Příběh o tom, jak
tyto ohromné planety
začali obíhat průměrnou
žlutou hvězdu
je 6 miliard let dlouhý,
a protože tolik času nemáme,
trochu to urychlím.
Začíná to výbuchem.
Dávno, explodovala
prastará hvězda,
prosévající vesmír
rozvířenými mraky
materiálů, které vytvořila
během svého života
a těžších kovů,
stvořených jak zanikala.
Tohle víme z pozorování
podobných polí prachu
v dnešním vesmíru.
Nazývají se mlhoviny
a jsou překrásné.
Každá mlhovina je rozdílná,
a v našem případě
se v mracích nacházel dusík
a kyslík a železo a křemen
a veškerý jiný materiál potřebný
ke stvoření světa jako je náš.
Potom neúnavná gravitační síla
začala všechno přitahovat
zpět dohromady,
a začalo těžké inženýrství
výroby planet.
Rozlehlá mračna prachu
se začala formovat,
a uprostřed
jednoho z nich,
se začala utvářet kamenná
planeta zvaná Země...
...složená z hvězdného prachu
a sestavená gravitací.
Zrychleno o 100 milionů let,
a vyrostla do obrovské koule,
Stahující miliardy
tun nebeské sutě.
Takto se zrodila Země
a tudíž i tak jsme
vznikli vy a já.
Ale naše planeta mohla zůstat
velkou, neúrodnou koulí
z kamene a kovů
a minerálů navěky
nebýt další události,
dalšího projevu
přírodních sil.
150 milionů kilometrů daleko,
v srdci obrovské mlhoviny,
Tlak a teplota koule
vodíkového plynu
se zvýšila natolik,
že se atomy začali slučovat.
Nová hvězda, naše slunce,
se začala probouzet k životu.
Jak se slunce vznítilo,
vyslalo obrovský závan
slunečního větru,
radioaktivní poryv energie.
To odvanulo všechen
zbylý prach a plyn,
který zůstal z mlhoviny,
na hranice sluneční soustavy.
Proto je dnes vše
jasné a uspořádané.
Ve vzdálenější části
slunečního systému,
máme obrovské
plynové planety...
Jupiter... Saturn...
Uran... a Neptun.
Více uvnitř jsou hustější,
kamennější planety...
Merkur...
Venuše...
Mars...
a samozřejmě Země.
Na štěstí pro nás, má slunce
1.400.000 kilometrů v průměru,
nebo má akorát tu správnou
velikost, aby vytrvale hořelo
po hodně dlouhou dobu...
8 miliard let...
Dost dlouho na to, aby
dovolilo další vývoj...
Život.
Život je jeden z nejzvláštnějších
známých fenoménů.
Podle mého názoru,
to ukazuje, že vesmír je
schopný skoro všeho.
Přesto mě udivuje,
že můžeme vědět tolik o tom,
jak vesmír vznikl
před mnoha miliardami let,
ale pořád ještě musíme objevit,
jak vznikl sám život.
Nejpravděpodobnější vysvětlení
je asi to,
že jsme náhoda.
Prostě jen náhodou,
nějaké molekuly náhodně
narážely jedna do druhé,
až, nakonec, vzniklo něco,
co se mohlo množit.
Pak začal pomalý
proces evoluce,
který vedl ke vší
neobyčejné rozmanitosti
života na Zemi.
Život se jednoduše
zdá být to, co dělá hmota,
pokud jsou správné
podmínky a dostatek času.
Myslím si, že život je
ve vesmíru pravděpodobně
docela běžný,
ale to už je všechno
jiná pohádka.
Jak se život vyvíjel, změnil
planetu, na které se zrodil.
Upravující celkovou
strukturu na Zemi.
Po 4,5 miliardy let,
přišla na scénu
lidská rasa.
Ale jedna věc lidi
většinou znepokojuje...
...když slyší tento příběh.
Jak by mohl takový neuvěřitelný
řetěz událostí,
jehož následkem jsme i my,
být jen náhoda?
Třeba věda odhalila,
že existuje nějaká vyšší síla
nastavující přírodní zákony tak,
že náš vesmír a my
můžeme existovat.
Vypadá to, že
život by mohl být
hodně nepravděpodobný,
aby to byla jen náhoda.
Zkuste se nad tím zamyslet.
Země leží přesně ve správné
vzdálenosti od slunce
aby mohla být tekutá
voda na jejím povrchu.
A slunce má prostě
správnou velikost
aby hořelo miliardy let,
dost dlouho na to,
aby se vyvinul život.
Sluneční soustava je posetá
všemi elementy
potřebnými pro život.
Tyto elementy existují
jen díky starším hvězdám,
které už vyhořely.
Ty starší hvězdy existovaly pouze
zásluhou malých nerovnoměrností
v raném prvopočátečním plynu...
Který se vytvořil díky maličké
1 : 1.000.000.000 nevyváženosti,
v moři částic
po velkém třesku.
Takže existuje nějaký velký tvůrce,
který připravil všechnu
tu štěstěnu?
Dle mého názoru, to
tak nutně nemusí být.
Podívejte se na to takhle.
Co kdyby existovaly
jiné vesmíry,
nemající takové štěstí
jako ten náš?
Každý z těchto vesmírů
mohl vzniknout z vlastního
velkého třesku,
s jinými fyzickými zákony
a s jinými podmínkami.
V některých nemusí
být gravitace,
a nemohl tam být
žádný život.
V jiných nemusí dojít
k fúzi vodíku,
takže by tam nebyly žádné hvězdy
a tedy znovu ani život.
a pro jakýkoliv počet důvodů,
mohly vesmíry
vzniknout a zmizet
bez vytvoření
čehokoliv.
Takže třeba bychom neměli
být tolik překvapeni,
když jsme se octli
v dokonalém vesmíru
obíhající dokonalé slunce
na dokonalé planetě,
protože taková dokonalá místa
jsou jediná, kde život
jako my může existovat.
Jsme jedením z mnoha
plodů vesmíru,
výsledkem prastarého
a elegantního mechanismu.
Dokonce tenhle
pozoruhodný objev
je pouze začátek toho,
co nám fyzika může říct.
Můžeme zjistit, čemu bude lidstvo
čelit ve vzdálené budoucnosti.
A nakonec,
můžeme odhalit osud
vesmíru samotného.
Jeden z důvodů, proč
miluji kosmologii je,
že nám řekne nejen odkud
se vzala ta nekonečná pavučina
galaxií našeho vesmíru,
ale také co na nás i na vesmír
bude v budoucnu čekat.
Myslím, že to je
docela vzrušující
být mezi prvními
lidskými bytosti
schopnými se podívat
do budoucnosti
sto a dokonce i
miliardy let vzdálené,
možná až tak daleko,
jako je konec samotného času.
Co vidím je
nejen budoucnost
kosmu, který obýváme...
...ale také ty
obroské výzvy,
kterým bude náš
druh čelit.
Na konec, jsme jen
drobounké organismy
v porovnání s mohutným vesmírem,
který nás stvořil.
Země, která nám dala
život, nebude navždy
to modré útočiště,
kterým je dnes.
Kontinenty naší planety
jsou stále v pohybu.
Zrychleno o 75 milion let,
a budou nacpaný
u jižního pólu.
Nikdo neví, jestli pak
bude Země stále obytná,
ale smutný fakt je,
že tu nemusíme vydržet dostatečně
dlouho, aby jsme to zjistili.
Jak hledíme do budoucnosti,
ukazuje se, že vesmír je
docela nebezpečné místo.
Jen se podívejte
do našeho sousedství.
Je proseté miliardami
asteroidů,
prastarými zůstatky zbylými
po procesu, který vytvořil
sluneční soustavu.
Pravděpodobnost, že nás jeden
z nich může zničit
není jen záležitostí katastrofických
filmů z Hollywoodu.
Hrozba z asteroidů je skutečná.
Dokonce jsme některé pojmenovali.
Tenhle se nazývá Apophis,
podle mýtického
egyptského démona,
boha temnot a ničení.
Objeven v roce 2004,
je Apophis veliký jako
sto-patrový mrakodrap.
Váží zhruba 20 milionů tun.
Řítící se rychlostí
45.000 km/h skrz vesmír,
10 krát rychleji,
než vystřelená kulka,
Nese skoro tolik energie
jako kombinace všech
jaderných zbraní na světě.
A přibližně víme kam míří.
Přesná dráha ještě
není zcela známa.
Ale 13. dubna 2029
může tato obrovská skála proletět
ve vzdálenosti 37.000 kilometrů
od povrchu planety.
Dost blízko na to,
aby proletěla
pod satelity na oběžné
dráze kolem Země
a všechny nás vystrašit.
Naštěstí, existuje
velmi malá šance,
že nás ve skutečnosti
Apophis zasáhne,
ale potíž pro lidstvo je ta,
že ve vesmíru je pořád
ještě větší skála.
Jsou tam tisíce opravdu
velikých asteroidů.
Některé jsou dlouhé přes 15 kilometrů...
Velikost Manhattnu.
Takhle velké asteroidy
zasáhnou zemi
skoro každých 100 milionů let.
Poslední zasáhl Zemi
před 65 miliony let
a pravděpodobně měl na svědomí
vyhlazení dinosaurů.
Nevíme, kdy další asteroid udeří,
ale kdyby byl dost veliký,
mohl by naší planetu sterilizovat.
To by byl konec
5 miliard dlouhého
příběhu života na Zemi.
Ale i kdyby jsme se vyhnuli
takové přírodní katastrofě,
můžeme se všichni velice
snadno zlikvidovat sami.
Za posledních 10.000 let
lidé začali dominovat planetě.
Jsme tak úspěšní,
až to svádí k myšlence,
že jsme na špičce evoluce.
Ale domnívám se, že inteligence
je pravděpodobně nadhodnocená.
Není to zrovna dobrá
věc pro přežití druhu.
Bakterie to bez ní vydrželi
více než 3 miliardy let.
Inteligence,
alespoň v našem případě,
vede k technologii.
A existuje mnoho způsobů, jak
nás technologie může vyhladit...
Nejočividnější, samozřejmě,
je hrozba jaderných zbraní.
I když je šance vzniku
jaderné války během roku
nepatrná...
řekněme pouze 1 z milionu...
Pokud ty šance sečteme
přes 100.000 let,
možnost katastrofy
připadá na 1:10.
Osobně se bojím, že i tohle
může být moc optimistické.
Ačkoliv jsme dostatečně chytří na to,
abychom takové zbraně navrhli,
nejsem si jistý, že jsme dostatečně
chytří na to abychom je nepoužili.
Jak vytrvale pochoduje
čas do budoucnosti,
vesmír má připravena
i jiná překvapení.
Je tam pár mohutných věcí...
...některé by mohli
zničit Zemi
bez jakékoliv naší pomoci.
Jak vesmír pokračuje v tanci
v jeho prastarém rytmu,
hvězdy přicházejí a odcházejí
v nekonečném cyklu.
A protože jsou ve vesmíru
stovky miliard hvězd,
vždy tam někde je jedna
zhasínající v supernovu.
Například, v naší galaxii
skoro každých 50 let ukončí
nějaká hvězda svůj život...
Takový čas pro vesmír nic není.
Je možné si představit,
že supernova může
zničit Zemi,
když si uvědomíte pravděpodobnost
během dost dlouhého časového rozsahu.
Jeden druh supernovy,
objevený čistě náhodou,
se zdá, že je obzvlášť nebezpečný.
Když byla v roce 1967 studená
válka nejintenzivnější,
americké vojenské satelity
zachytily silnou dávku
něčeho zvaného gama záření.
Gama záření
je nejnebezpečnější druh
záření, co známe.
Je to také znak odhalující
jadernou zbraň.
Byly zachycené paprsky
důkazem nové a silné
sovětské bomby?
Díky bohu, odpověď byla ne.
Po důkladné analýze dat,
se zjistilo, že ta náhlá
dávka gama paprsků
ve skutečnosti přicházela z vesmíru.
Dokonce ani rusové neměli
takový druh technologie.
Desítky let později, a my
stále ještě nemáme důkaz
co způsobuje ty záblesky záření.
Ale existuje velice
vážená teorie,
že jsou způsobeny zvláštním
druhem supernovy
zvané zdroj gama záblesků.
Navíc, jedna může
být docela blízko.
Schovaná uvnitř tohoto obrovského
točitého oblaku plasmy,
8.000 světelných let od země,
je hvězda nazvaná WR 104.
Hluboko uvnitř samotné
hvězdy je jasná koule
postupně uvolňující horký plyn,
jak se blíží ke svému konci.
Jestli je tato hvězda
to co si myslíme,
potom ke svému konci,
bude vytvářet dva velmi
úzké paprsky záření,
každý z jednoho pólu.
Hvězda se sama zničí,
jak bude vyzařovat tyto paprsky,
které obsahují více energie
než naše slunce uvolní
za celý svůj život.
Nejjasnější fenomén
v celém vesmíru, co známe.
Nikdo si není jistý,
že to WR 104 udělá
nebo jestli by paprsek
zamířil i na Zemi,
ale jestli ano, můžeme být zaplaveni
velmi intenzivním zářením...
...se zničujícími následky.
Paprsek by způsobil
působivé polární záře,
zbavující atmosféru ozonu,
umožňující smrtícímu slunečnímu
záření zasáhnout Zemi.
Může to znít jako
science-fiction,
ale tohle by mohlo
být už podruhé,
co takové nebe bylo
na našem světě spatřeno.
Před 450 miliony let,
bylo přes polovinu
všeho živého
vyhubeno ve velkém.
Jedno vysvětlení je,
že zdroj gama záření
ozářil planetu tak moc,
že se ekosystém Země
prakticky zhroutil.
Nechci nikoho strašit,
ale myslím si, že je
to určitě dobrý nápad
pro lidskou rasu, aby se
odvážila daleko mimo Zemi.
Byly bychom moudří
ponechat naše vejce...
...v tolika košících,
jak je jen možné.
Naštěstí, tento
proces už začal.
Podle mého názoru,
start Apolla 11
je pravděpodobně ten nejdůležitější
okamžik v historii lidstva.
Také to byl kritický
bod i pro vesmír.
Život ve formě nás unikl
jeho domácí planetě...
a vkročil na jiný povrch.
Stopy astronautů jsou
zachovány dodnes...
...odkaz pro počátek
toho, co považuji
za další kapitolu
v příběhu kosmu...
Rozšíření života do
jiných částí vesmíru.
Jak bude vesmír stárnout,
budeme muset být moudřejší.
Myslím, že budeme muset
jít dál, než na měsíc...
Přinejmenším na Mars.
Červená planeta bude
pravděpodobně hrát
důležitou roli
v naší evoluci,
a možná dokonce
v příběhu kosmu.
Je to druhý
a snad i nejdůležitější
odrazový můstek
pro cestu lidstva
ke hvězdám.
Mise robotů na Mars
odhalily překrásné,
ačkoliv nebezpečné
a pusté místo.
Představuji si, že být
zde průkopníkem lidstva
by byla vzrušující záležitost.
Pro začátek,
je tam zima.
Je to o 80 milionů kilometrů
dál od slunce než Země,
a tak přijímá pouze
polovinu tepla,
a teplota divoce kolísá,
od 80-ti stupňů...
do mínus 200 během
pár minut.
Pokud vám nestačí zima,
pak musí slabá gravitace.
Mars má pouze polovinu
velikosti Země
a jen 38% její gravitace.
Časem by kosti
průzkumníků zeslabily
a jejich svaly by chřadli.
Kdybyste na Marsu
strávili dost času,
mohli byste
zeslábnout natolik,
než by bylo třeba pro
bezpečný návrat na Zemi.
Slabá gravitace také znamená,
že Mars má potíže
si udržet atmosféru.
Zde není nic víc, než slabá
vrstva oxidu uhličitého
při pouhé setině
tlaku našeho vzduchu.
Mars je také zalitý škodlivým
zářením ze slunce.
Přestože je vzdálenější,
nemá, na rozdíl od Země,
žádné magnetické pole
a žádnou ozonovou
vrstvu pro jeho ochranu.
První průzkumníci by
si měli dát pozor
a minimalizovat jejich
vystavování se.
Třeba by dokonce i
museli žít pod zemí.
Ale myslím si, že
jednou bude možné
drasticky změnit
podmínky na Marsu,
třeba využitím
vesmírných zrcadel
pro dodávku tepla a energie.
Se zcela předvídatelnou
technologií,
by se mohlo mnohem
více stát dosažitelné.
Pokud bychom mohli vybudovat
obrovské kupole ze skla a plastu
k ochraně před zářením,
uvnitř bychom mohli
zlepšit atmosféru.
Za 500 let...
což je vskutku velmi
krátký čas...
Myslím, že Mars bude
mít svůj vlastní jazyk,
vlastní měnu, kuchyni...
ačkoliv se vsadím,
že bude stále možné
někde dostat hamburger.
Ale je zřejmé,
že se stárnoucím vesmírem,
dokonce taková zlepšení
nebudou dostatečné pro
zaručení lidské existence
na velmi dlouhý čas.
Podívejte se dál do budoucnosti,
a nakonec naše sluneční soustava
bude následovat stejnou cestu
jakou šly nespočetné miliardy
slunečních soustav před ní
a přestane existovat.
Momentálně je slunce uprostřed
svého životního cyklu.
Během této fáze,
se pořád postupně
zahřívá a září více
asi o 6% s každou miliardou let.
Za přibližně 5 miliard let,
vzroste teplota slunce
na skoro 200 miliard stupňů.
Touto dobou bude Země
nerozpoznatelná koule
roztavené skály,
bez jakéhokoliv života,
protože zahynul.
Tohle je nevyhnutelný
osud naší planety.
Ale to není vše,
co má slunce připraveno.
Jak mu bude docházet palivo,
slunce se bude rozpínat,
měnící se na takzvaného
rudého obra.
Změní se z objektu,
který nám dal život
na ten, co ho ničí.
Za asi 7 miliard let,
bude slunce 200 krát větší,
přes 300 milionů
kilometrů napříč.
Tak obrovské, že bude
ničit vnitřní planety
jednu po druhé...
Merkur, Venuše,
a nejpravděpodobněji
života postrádající Zemi.
Ale jak vesmír
pokračuje v evoluci...
svým neúnavným tempem...,
nové příležitosti se
nám představí sami,
pokud jsme schopni zachovat
život, který kosmos vytvořil.
Tohle je Gliese 581D.
Je to obrovská, skalnatá
planeta podobná Zemi.
Nejbližší, jakou známe.
Je dost možné, že tento
svět nebo jemu podobný
by se v budoucnu mohl stát
domovem pro lidskou rasu,
Druhé útočiště oproti
nemilosrdné černotě vesmíru.
Objevena v roce 2007
je sedmkrát větší než Země.
Obíhá hvězdu menší a
rudější než je naše,
ale leží ve správné
vzdálenosti od svého slunce
aby na jejím povrchu
mohla být voda.
Ale dokonce i když tohle je ten
dokonalý domov pryč od domova,
je tu podstatný problém,
který musíme překonat.
Gliese je velmi,
velmi daleko...
...více než 20 světelných
let od Země.
to je 190 bilionů kilometrů.
Pro lepší představu takové
mimořádné vzdálenosti
a výzvy, jakou to znamená,
si představím,
že se můžeme svézt
nejrychlejším objektem na
světě vytvořeným lidmi.
Voyager byl vypuštěn v roce 1977.
Teď, přes 30 let starý,
uletěl více než 21
miliard kilometrů.
Jeho mise ho zatím zavedla
k Jupiteru a Saturnu.
S využitím jejich gravitace
k nabrání jeho rychlosti,
se malá kosmická loď
zapsala do knih s rekordy.
Možná to nevypadá rychle,
ale Voyager se žene vesmírem
rychlostí 17 kilometrů za sekundu.
Na Zemi vypadá 17 kilometrů
za sekundu asi takhle.
To je 63.000 kilometrů za hodinu.
Touto rychlostí
bychom mohli obletět
Zemi 1,5 krát za hodinu.
Takže, jak dlouho by
to trvalo vesmírné lodi
cestující rychlostí Voyageru
dostat se na nejbližší Zemi
podobnou planetu, Gliese?
Odpověď odhaluje opravdový
rozsah kosmu...
...dokonce pro cestování rychlostí
17 kilometrů za sekundu,
by cesta na Gliese
stále trvala přes 350.000 let.
Myslím, že máme šanci
stát se trvalou součástí
stále se měnícího vesmíru
a objevovat jaké jiné
zázraky může skrývat.
Ale pro tohle musíme
vyvinout nové technologie
v obrovském měřítku.
A to bude vyžadovat
nějaké pořádné budování.
Existuje spousta lidí
v oblasti kosmologie,
kteří věří, tak jako já,
že hledání způsobů cestování
na ohromné vzdálenosti
bude nezbytné
pro udržení lidského
druhu ve vesmíru.
Pokud bychom mohli
postavit stroj
schopný cestovat do jiných
slunečních soustav,
otevřeli bychom
vzrušující možnosti...
přežití lidské rasy
po miliardy let.
Současní inženýři
se již začali zabývat
principy výroby
takové lodi.
Takhle to může vypadat.
Mohla by využívat
jadernou energii
nebo třeba více exotické palivo,
jako antihmotu,
dodávající jí obrovské
množství energie.
Přesto si myslím, že hlavní
výzva nebude technická.
Nejdřív to bude finanční.
Cena zkonstruování
mezihvězdného plavidla
by byla obrovská,
a pro společnost,
která by ji vytvořila,
by to byl malý návrat.
Nikdy by to znovu neviděli.
Takže stavba takového stroje
bude buď největší
velkorysé gesto v historii,
nebo to bude muset být dotováno
samotnými cestovateli.
A to přináší
druhý problém.
I kdyby to mohlo cestovat
neskutečnou rychlostí...
řekněme tisíckrát
rychleji než Voyager,
17.000 kilometrů za sekundu...
Cesta do nejbližší
hvězdné soustavy
by pořád trvala...
73 let.
Tak dlouhý výlet znamená,
že alespoň jedna
celá generace lidí
by musela prožít celý
svůj život ve vesmíru.
A nemohli bychom zrovna říct, že
se pro misi přihlásili dobrovolně.
Etika vyslání lidského
nákladu na takovou cestu
by musela být
pečlivě zvážena.
Tedy pokud bychom nemohli
prodloužit lidský život
na tolik, aby jsme mohli
uskutečnit tak dlouhé cesty.
A to je to, co si myslím,
že nakonec budeme dělat.
Ten proces už začal...
...jak z vlastní
zkušenosti vím.
Moje svaly již nefungují,
ačkoliv moje oči a mozek
stále pracují dost dobře.
Ale technologie mi v pohybu
a komunikaci pomáhá.
V budoucnu,
bude technologie pro nás
všechny dělat mnohem více.
Během příštích 1.000 let,
uvidíme nebývalé změny
v našich fyzických
schopnostech.
Genetické inženýrství
nám přinese delší životy
a větší inteligenci.
Upravení našich genů
by nám mohlo dát kůži,
která nás ochrání
před radiací...
schopnost dýchat
jedovaté atmosféry...
odolnost vůči infekci.
Dokonce můžeme vyvinout
sofistikované umělé
životní formy,
za použití syntetické DNA,
Speciálně vyvinuto pro
výzvy vesmírných cest.
Tyto pokroky by nám
umožnili přežít
dlouhé cesty a
nehostinné světy.
Představuji si čas,
kdy se naši potomci
rozšíří na planety obíhající
jiné hvězdy po naší galaxii
a třeba stále dál,
nesoucí jejich
biologický náklad
do slunečních soustav,
které ještě musíme objevit.
Lodě, jako je tato
mohou být navrženy, aby
se rozdělili a rozptýlili.
Opravdová diaspora života,
která by začala s námi.
Jak budeme cestovat napříč
mezihvězdným prostorem,
jsem si jistý, že odemkneme
nejhlubší tajemství přírody.
Mojí velkou nadějí je,
že přijdeme na to,
jak vesmír skončí
a vyřešíme tak
poslední záhadu...
Proč vůbec vesmír existoval.
Jednou jsem
přednášel v Japonsku,
kde jsem byl požádán, abych
se nezmiňoval o konci vesmíru
pro případ, že by to
ohrozilo japonskou burzu.
No, vlastně ani nevím
jestli a nebo kdy...
...vesmír skončí,
ale pro ty z vás, kteří
se bojí o své investice,
myslím, že to je ještě
trochu brzo prodávat.
Ve věku 13,7 miliardy let,
je náš vesmír ještě
ve svém mládí.
Nejbližší datum, kdy
my kosmologové myslíme,
že by mohl skončit,
je za 30 miliard let.
Ještě toho přijde hodně.
Dokonce dlouho po
zániku našeho slunce,
se zrodí nové hvězdy,
z nichž některé budou mít
kolem sebe nové planety,
složené ze stejných atomů, ze
kterých se skládáte vy a já.
Možná se staneme součástí nějakého
budoucího mimozemského ekosystému,
ačkoliv, to už je
asi trochu přehnané.
Co je pravda, je že
jsme jen dočasní strážci
částic, ze kterých
jsme složení.
Ty budou trvat dál pro
vedení budoucí existence
v ohromném vesmíru,
který stvořil je.
Jistě, gravitace bude pokračovat
ve své neúnavné, neustálé práci.
Bude dál tvarovat
nesmírné řetězce galaxií
tak jak to dělá už
od velkého třesku.
Za pomoci superpočítačů můžeme
simulovat, jak gravitace,
dokonce teď, působí na
vzájemné přitahování galaxií,
vedoucí k rozsáhlým
pomalým kolizím.
Naše galaxie splyne s
její nejbližší sousední
galaxií Andromeda,
asi za 3 miliardy let.
Zpomalená kolize,
která bude trvat
přes 2 miliardy let.
Ten samý proces se
děje v celém kosmu.
Celé hromady galaxií
se stále sráží a
přeměňují...
...Obrovské kolize
jak se navzájem biliony
hvězd přetahují,
jejich ohromná hmota je
přivádí k točení a tanci.
Gravitace řídí
kosmický mechanismus
tak jak to dělá již
od velkého třesku.
Takhle vypadá vesmír
když se odprostíme od
času v lidském měřítku.
Ale bude tento kosmický
vír pokračovat navždy...
Jako nekonečné víření
hmoty a energie,
prostoru a času?
Jak neobyčejná otázka
dokonce pro její položení.
Myslím, že řešení se nachází
tam, kde jsme začali...
S velkým třeskem.
Zeptejte se sami
sebe na tohle.
Co v první řadě
způsobilo rozpínání
nebo nafouknutí
vesmíru?
Až budeme vědět odpověď a
plně rozumět velkému třesku,
tak i poznáme osud vesmíru.
Klíč k tomu všemu je něco
nazýváno temná energie.
Záhadná forma energie, která
roztahuje samotný vesmír
přesto, jak gravitace
přitahuje hmotu k sobě.
Vypadá to, že temná energie
dodala to kopnutí,
které nafouklo vesmír,
ačkoliv si nejsme
zcela jistí jak.
Co je však jisté,
je že osud vesmíru
závisí na tom, jak se
temná energie chová.
Jestliže temná energie
pomalu slábne,
potom by gravitace
mohla převládnout,
a za 20 miliard
let nebo tak nějak,
by se vesmír obrátil
a hnát všechno zpět
odkud to přišlo.
Ve zvláštním obratu
velkého třesku,
by se vesmír zmenšoval.
Tato teorie je známá
jako velký křach.
Nakonec, jestli je
ta teorie správná,
tak za 30 miliard let,
by byla všechna
vesmírná hmota
spolknutá jedinou
černou dírou.
Celý vesmír by byl
jako jeden malý bod,
tak jako byl v okamžiku
velkého třesku.
Ale ačkoliv je to
vkusné zakončení,
myslím si, že pravděpodobněji
bude temná energie
hnát rozpínání vesmíru navždy,
a že se nakonec bude
všechno rozptylovat
dokud nebude vesmír
chladný a temný.
Všechno se rozdělí
do takové dálky,
že dokonce gravitace
bude přemožena.
Myslím si, že nás čeká
velké ochlazení,
a ne velký křach.
Takže bude to konec pro
nás a život jaký známe?
Nebo dříve přijdeme na to,
 jak se dostat do
nového vesmíru?
Myslím, že to budeme znát,
jen až opravdu porozumíme
proč vůbec vesmír existuje.
Třeba potom,
až nakonec rozluštíme úplný
kosmický hlavolam,
staneme se mistry nejen
našeho vesmíru,
ale i vesmíru vedle.
CZ Titulky:
jakub.belica(zavináč)email.cz
