Hannah Arendt, vi ste prva žena
koja će biti portretirana u ovoj seriji.
Prva žena sa zanimanjem
koje bi neki možda smatrali muškim.
Vi ste filozof.
Dozvolite mi da vam postavim prvo pitanje.
Unatoč priznanju i ugledu
koji uživate,
da li vidite svoju ulogu među filozofima
kao neobičnu i osebujnu
zato jer ste žena?
Bojim se da moram protestirati.
Ja ne pripadam krugu filozofa.
Moja profesija,
ako se o tome može uopće govoriti,
je politička teorija.
Ja se ne osjećam filozofom
niti vjerujem da sam bila prihvaćena
u krug filozofa.
kao što ste tako ljubazno pretpostavili.
No, govoreći o drugom pitanju
koje ste postavili u svom uvodu,
vi kažete da se filozofija općenito
smatra muškim zanimanjem.
To ne mora ostati muško zanimanje.
Moguće je da će jednog dana
žena biti filozof.
Ja vas smatram filozofom.
Pa, ja tu ne mogu ništa učiniti.
Ali po mom mišljenju,
ja nisam filozof.
Sa filozofijom sam se oprostila
jednom zauvijek.
Kao što znate,
ja sam studirala filozofiju.
No, to ne znači da sam ostala s njom.
Volio bih od vas čuti 
podrobnije o razlici
između političke filozofije
i onoga što vi radite
kao profesorica političke teorije.
U čemu točno vidite razliku?
Kad pomislim na neke od vaših radova
onda bih vas želio svrstati u filozofe
sve dok ne budete tako ljubazni
da mi date jasnu definiciju
te razlike kako je vi vidite.
Razlika leži u samoj materiji.
Izraz "politička filozofija",
koji ja izbjegavam,
krajnje je opterećen tradicijom.
Kada govorim o tim stvarima,
bilo akademski ili ne-akademski,
uvijek spominjem
da postoji tenzija između
filozofije i politike.
Između čovjeka kao bića koje misli
i čovjeka kao bića koje djeluje.
Postoji tenzija koje nema
u prirodnoj filozofiji.
Upravo poput svih ostalih,
filozof može biti objektivan
u odnosu na prirodu.
Kada govori što misli,
on govori u ime cijelog ljudskog roda.
Ali ne može biti neutralan
u odnosu na politiku.
- Ne može, još od Platona.
- Razumijem.
Postoji neka vrsta animoziteta
prema politici, kod svih filozofa.
Uz nekoliko iznimaka.
Kant je jedna iznimka.
Taj antagonizam važan je
za cjelokupni problem.
To nije osobno pitanje.
To leži u prirodi stvari.
Vi ne želite sudjelovati u tom animozitetu
zato jer bi to moglo utjecati na vaš rad?
Ja ne želim sudjelovati u tom animozitetu.
Želim na politiku gledati
očima nezamagljenim filozofijom.
Razumijem.
Okrenimo se emancipaciji.
Je li to za vas bio problem?
Taj problem uvijek postoji kao takav.
Ja sam prilično staromodna.
Ne izgleda baš lijepo
kad žena naređuje.
Trebala bi nastojati
da ne dođe u takvu situaciju,
ako želi ostati ženstvena.
Ne znam da li sam u pravu.
Uvijek sam se toga držala
manje više nesvjesno.
Ili, bolje reći, manje više svjesno.
Taj problem nije za mene osobno
igrao nikakvu ulogu.
Uvijek sam radila što sam željela.
Nisam brinula da li je to muški posao.
Nikada nisam o tome ni razmišljala.
Vaš rad ...
a o tome ćemo detaljno kasnije ...
u velikoj je mjeri povezan
s razumijevanjem prilika u kojima
se događaju političke akcije.
Želite li postići širok utjecaj
sa svojim radovima?
Vjerujete li da takav utjecaj
nije više moguć u današnje vrijeme?
Ili vam je to od drugorazredne važnosti?
To nije jednostavno pitanje.
Ako ću govoriti potpuno iskreno ...
kad radim ne marim kako bi to
moglo utjecati na ljude.
- A kada završite?
- Onda sam završila.
Te stvari su mi nadasve važne.
Uz ograničenje da nitko zapravo
sebe ne poznaje.
Ne biste trebali analizirati sami sebe.
Ne biste trebali raditi ovo što
ja ovoga časa radim s vama.
Rekla bih da je za mene
najvažnije da razumijem.
Za mene je pisanje dio
tog procesa razumijevanja.
Pisanje je integralni dio
procesa razumijevanja.
Da li pisanje pomaže produbljivanju
vaše vlastite percepcije?
Da, jer određene stvari
budu utvrđene.
Kada bih imala stvarno dobru memoriju
i kad bih bila sposobna zadržati
sve svoje misli,
sumnjam da bih uopće išta napisala.
Poznajem svoju vlastitu lijenost.
- Kad biste imali takvu memoriju?
- Da, ali je nemam.
Ono što mi je važno
jeste sam misaoni proces.
Sve dok uspijevam nešto domisliti
do kraja, ja sam zadovoljna.
Ako uspijem adekvatno izraziti
svoj misaoni proces pismeno,
to me također zadovoljava.
Vi ste pitali o utjecaju koji moj rad
ima na druge.
Ako mogu biti ironična,
to je muško pitanje.
Muškarci uvijek žele biti utjecajni.
To gledam pomalo kao promatrač sa strane.
Da li sebe smatram utjecajnom?
Ne. Ja želim razumjeti.
Ako drugi razumiju
na isti način kako sam ja razumjela,
to mi daje osjećaj zadovoljstva
kao da se nalazim među jednakima.
Pišete li lako?
Da li lako formulirate ideje?
Ponekad da, ponekad ne.
Općenito, nikada ne pišem dok ne mogu
sama sebi diktirati, da tako kažem.
- Dok niste promislili do kraja?
- Kada znam što želim napisati
Obično zapisujem samo jedanputa.
I to ide prilično brzo.
Ovisi samo o tome kako brzo tipkam.
Vaš interes za teorijsku politiku,
političko djelovanje i ponašanje
središte je vašeg rada danas.
U svjetlu toga,
mislim da je vaša prepiska
s izraelskim profesorom Scholemom
posebno zanimljiva.
Vi pišete da vas kao mladu
nije zanimala ni politika niti povijest.
Kao Židovka emigrirali ste iz Njemačke 
1933. godine.
U to vrijeme imali ste 26 godina.
Je li vaše zanimanje za politiku,
prestanak vaše nezainteresiranosti,
direktno povezano s tim događajem?
Da, naravno.
Mogli bismo o tome nadugačko raspravljati.
Indiferentnost više nije bila moguća
u 1933. godini.
To je bilo nemoguće čak i prije toga.
- I za vas, također?
- Da, naravno.
Ja sam intenzivno čitala novine.
Imala sam stavove.
Nisam pripadala stranci,
nije bilo potrebe.
Do 1931. konačno sam se uvjerila
da će nacisti doći na vlast.
Uvijek sam se s drugim ljudima
prepirala o tome.
No nisam zaista brinula
o tim stvarima sustavno,
sve dok nisam emigrirala.
Imam još jedno pitanje u vezi s tim:
Ako ste 1931. bili uvjereni
da se naciste ne može spriječiti
da preuzmu vlast,
niste li osjećali potrebu da
poduzmete nešto da to spriječite?
Da se pridružite partiji?
Ili to više nije imalo smisla?
Osobno nisam mislila da to ima smisla.
Da sam tako mislila ...
teško je govoriti naknadno ...
vjerojatno bih učinila nešto.
Mislila sam da je to beznadežno.
Postoji li određeni događaj
u vašem sjećanju
od kojeg datira vaše zaokret
prema političkim zbivanjima?
Rekla bih da je to 27. veljače 1933.
Paljenje Reichstaga
i ilegalna hapšenja
koja su uslijedila iste noći.
Takozvani zaštitni pritvor.
Ljude su odvodili u podrume Gestapoa
ili koncentracijske logore.
Ono što je tada započelo
bilo je monstruozno.
No, poslije su to zasjenila
kasnija događanja.
To je za mene bio neposredni šok.
Od tog časa nadalje
osjećala sam se odgovornom.
Više nisam smatrala
da se može biti promatrač.
Pokušavala sam pomoći na razne načine.
Događaj koji me naveo na odluku
da napustim Njemačku
Nikada nisam to spominjala,
bilo je to tako trivijalno ...
Događaj koji me natjerao
da napustim Njemačku ...
Ja sam ionako imala namjeru emigrirati.
Odmah sam mislila
da Židovi ne mogu ostati.
Nisam namjeravala trčati širom Njemačke
kao građanin druge klase
u bilo kojem obliku ...
Također sam mislila da će stvari
postajati sve gore.
Na kraju nisam otišla na miran način.
To me na neki način veselilo.
Bila sam uhapšena
i morala sam otići ilegalno.
Odmah ću vam reći kako.
Za mene je to bilo pravo zadovoljstvo.
Mislila sam: barem sam nešto učinila.
Barem nisam nevina!
Nitko mi ne može to reći!
Cionistička organizacija
dala mi priliku da odem.
Bila sam u bliskom prijateljstvu
s nekim njihovim vodećim članovima,
prvenstveno tadašnjim predsjednikom
Kurtom Blumenfeldom.
Ali ja nisam bila cionist.
Niti su me oni pokušali preobratiti.
Na neki način bila sam
pod njihovim utjecajem.
Posebno zbog njihove samokritičnosti
koju su cionisti proširili
među židovski narod.
Bila sam pod utjecajem i impresionirana,
ali politički nisam imala ništa
s cionistima.
1933. Blumenfeld i još jedan,
kojeg ne poznajete,
došli su k meni
i rekli mi da žele sastaviti
zbirku anti-semitskih izjava
koje se susreću u svakodnevnom životu.
Izjave nastavnika ili trgovačkih udruženja
svih vrsta klubova ili stručnih magazina,
stvari o kojima ljudi vani
nisu imali pojma ...
Organizirati takvu stvar
značilo je angažirati se u nečem
što su nacisti zvali propaganda užasa.
Nijedan cionist to ne bi mogao učiniti.
Kad bi bio otkriven, cijela organizacija
bila bi u opasnosti.
Rekli su, hoćeš li ti to učiniti?
Ja sam rekla, naravno. Bilo mi je drago.
Meni je to izgledala pametna ideja.
I osjećala sam da radim nešto korisno.
- Zbog toga ste bili uhapšeni?
- Da, otkrili su me.
Imala sam puno sreće.
Pustili su me nakon 8 dana.
Sprijateljila sam se sa policajcem
koji me uhapsio.
Divna osoba.
On je bio promoviran iz kriminalne
policije u politički odjel.
Nije imao pojma što da radi samnom.
Rekao je, normalno kad nekoga uhapsim
samo provjerim datoteku
i znam što trebam činiti.
Ali što da radim s vama?
- To je bilo u Berlinu?
- Da.
Nažalost, morala sam mu lagati.
Morala sam zaštititi organizaciju.
Ispričala sam mu nevjerojatne priče.
On je rekao, ja sam vas doveo ovamo,
ja ću vas i pustiti.
Nemojte zvati odvjetnika, Židovi sada
nemaju novaca, štedite svoj novac.
U međuvremenu organizacija je
angažirala odvjetnika.
Uz pomoć članova, naravno.
Ja sam otpustila odvjetnika.
Čovjek koji me uhitio imao je tako
otvoreno, pošteno lice.
Pomislila sam da mi je bolje
da vjerujem njemu
nego odvjetniku koji se bojao samog sebe.
Napustili ste Njemačku?
Naravno, granicu sam morala
prijeći ilegalno.
Morala sam prijeći otvorenu granicu
da bih izašla iz Njemačke.
U korespondenciji koju smo spomenuli
odbacili ste Scholemovo upozorenje
kao izlišno.
On je rekao da uvijek morate
biti oprezni u solidariziranju
sa židovskim narodom.
Vi ste odgovorili, citiram:
Biti Židov pripada mi kao
neosporna činjenica mog života.
Nikada nisam željela promijeniti
ništa u vezi tih činjenica.
Čak ni kao dijete.
Drugim riječima, niste imali potrebu
dovoditi u pitanje svoj status.
Volio bih vam postaviti
neka pitanja o tome.
Rođeni ste u Hanoveru 1906.
kao kćer inženjera.
Odrasli ste u Konisbergu.
Sjećate li se kako je to bilo
za jedno dijete
odrastati u židovskoj obitelji
u prijeratnoj Njemačkoj?
Ne bih mogla odgovoriti na to pitanje
pošteno za svakoga.
Mogu govoriti samo o sebi.
Želite li da vam odgovorim
općenito ili da govorim
o svom djetinjstvu?
Za početak, vaša osobna sjećanja.
To da sam Židovka nisam saznala
od svoje obitelji.
Moja majka uopće nije bila religiozna.
- Vaš otac je umro mlad.
- Da.
To sve zvuči jako čudno.
Moj djed je bio predsjednik
liberalne židovske zajednice.
Ja sam iz stare Kunisberške porodice.
Riječ Židov nikada se nije pojavila
dok sam bila malo dijete.
Prvi puta sam se s njom susrela
kroz antisemitske komentare -
- nisu vrijedni spomena -
od djece na ulicama.
To me prosvijetlilo.
- Je li to bio šok?
- Ne.
Da li ste zbog toga osjećali posebni?
To je druga stvar.
Ali nije bio šok.
Samo sam pomislila:
to je tako.
Jesam li se osjećala posebnom?
Da, jesam.
Ali ne bih više mogla objasniti
zašto sam se osjećala posebnom.
- Kako?
- Kako sam se osjećala posebnom?
Objektivno, mislim da je to bilo povezano
s time što sam Židovka.
Kao dijete, malo starije dijete,
znala sam da izgledam kao Židovka.
Nekako sam izgledala drugačije.
Bila sam toga jako svjesna.
Ali nisam se zbog osjećala inferirono.
To je jednostavno bilo tako.
Moja majka i moj obiteljski dom
bili su malo drugačiji od ostalih.
Bilo je toliko toga
po čemu su bili posebni.
Čak i u usporedbi s domovima
druge židovske djece
ili druge djece iz porodice.
Kao djetetu bilo mi je teško shvatiti
po čemo je to bilo posebno.
Ali to je sigurno igralo ulogu.
Volio bih da razjasnite
što je to bilo posebno
u vezi vašeg obiteljskog doma.
Rekli ste da vaša majka nikada nije
držala nužnim
objasniti vam da ste Židovka
sve dok se niste s tim suočili na ulici.
Je li vaša majka izgubila
osjećaj da je Židovka?
Onaj osjećaj o kojem govorite
u svom pismu profesoru Scholemu?
Da li to za nju više nije igralo ulogu?
Je li ona bila uspješno asimilirana
ili je bar tako vjerovala?
Moja majka nije bila velika teoretičarka.
Ne vjerujem da je imala
neke posebne ideje o tome.
Dolazila je iz
socijalno demokratskog pokreta,
kruga Sozialistische Monatshefte
baš kao i moj otac.
To pitanje za nju nije igralo
nikakvu ulogu.
Naravno da se smatrala Židovkom.
Nikada me nije krstila!
Bila bi mi izvukla uši
da je ikada čula
da negiram da sam Židovka.
To je bilo nezamislivo.
Uopće nije dolazilo u obzir.
No to pitanje postalo mi je,naravno,
važnije u dvadesetima,
kad sam bila mlada;
važnije no što je to bilo mojoj majci.
Kad sam ja odrasla, mojoj majci
je također to pitanje bilo mnogo važnije
nego u njenom ranijem životu,
zbog vanjskih okolnosti.
Mislim da se nikada
nisam smatrala Njemicom,
u smislu pripadanja narodu,
ne državljanstva.
Sjećam se brojnih žustrih diskusija
koje sam vodila na tu temu;
s Jaspersom, na primjer 1930. godine.
On bi rekao: Naravno da si Njemica!
Pa vidiš da nisam, odgovarala bih ja.
Ali mene to nije mučilo.
Nisam se zbog toga osjećala inferirornom.
To uopće nije bio slučaj.
Da se vratimo na ono što je bilo posebno
u mom roditeljskom domu ...
Sva židovska djeca susretala su se
s antisemitizmom.
To je otrovalo duše mnoge djece.
Razlika u našoj porodici
je u tome da je moja majka
uvijek bila uvjerena
da ne smiješ dozvoliti da te to dira.
Svatko se mora zauzeti za sebe.
Kad god bi moji učitelji
iznosili antisemitske primjedbe
uglavnom ne o meni, nego o
nekim drugim židovskim djevojčicama,
židovskim djevojčicama
iz Istočne Europe, na primjer ...
Moja majka mi je rekla da smjesta
moram ustati i napustiti učionicu.
Moram doći kući
i ispričati što se dogodilo.
Moja majka bi tada napisala jedno
od svojih brojnih preporučenih pisama
i za mene je to bio kraj priče.
Taj dan nisam morala biti u školi
i mislila sam da je to sjajno.
Ali nisam se smjela žaliti ako su
primjedbe dolazile od djece.
Morala sam naučiti obraniti se od djece.
Te stvari meni nikada nisu bile problem.
Postojala su pravila ponašanja pomoću
kojih sam sačuvala svoje dostojanstvo.
A kod kuće sam bila apsolutno zaštićena.
Studirali ste u Marburgu,
Heidelbergu i Frieburgu
kod profesora Heideggera,
Bultmanna i Jaspersa.
Kao glavni predmet filozofiju
i sporedne, teologiju i grčki jezik
Zašto ste odabrali te predmete?
Često sam o tome razmišljala.
Mogu reći samo da sam uvijek
znala da ću studirati filozofiju.
- Od 14 godine.
- Zašto?
Čitala sam Kanta.
Mogli bi upitati, zašto sam čitala Kanta?
Za mene je pitanje bilo, ili ću
studirati filozofiju, ili ću se utopiti.
Ali ne zato što nisam voljela život ...
Kao što sam već rekla,
imala sa tu potrebu da razumijem.
Ta potreba da razumijem
pojavila se u ranoj dobi.
Sve knjige bile su u kućnoj biblioteci.
Samo biste ih uzeli s police.
Sjećate li se nekih drugih
posebnih iskustava čitanja?
Da, prije svega Jaspersova
"Psihologija svjetskih stavova".
Objavljena, čini mi se, 1920. godine.
Tada sam imala 14 godina.
Potom sam čitala Kierkegaarda.
Sve se to uklapalo zajedno.
Tu je onda ušla teologija?
Da, uklapalo se na taj način
da je pripadalo zajedno.
Imala sam neke bojazni
kako se postaviti prema tome kao Židovka.
Nisam imala pojma kako nastaviti.
Imala sam sumnje
koje su se onda razriješile.
S grčkim je bilo drugačije.
Oduvijek sam voljela grčku poeziju.
Poezija je igrala veliku ulogu
u mom životu.
Tako sam odabrala grčki jezik
kao sporedni predmet.
To je bila najlakša opcija
jer sam ionako već čitala na grčkom.
- Impresioniran sam.
- Ne, vi pretjerujete.
Vaši intelektualni talenti
bili su testirani rano u životu.
Da li vas je to ponekad
izdvajalo kao učenicu i studenticu
u svakodnevnim odnosima,
možda bolno?
To bi bilo tako da sam bila toga svjesna.
Ja sam mislila da su svi takvi.
Kada ste shvatili da ste u krivu?
Prilično kasno.
Ne želim reći koliko kasno.
Sramim se.
Bila sam neopisivo naivna.
Djelomično zbog mog odgoja kod kuće.
Kod kuće se nikada nije raspravljalo
o školskim ocjenama.
To se smatralo manje vrijednim.
Bilo koja ambicija
je smatrana inferiornom.
Ta situacija mi uopće nije bila jasna.
Ponekad sam to doživljavala
kao neku vrstu uzdržanosti među ljudima.
Vjerovali ste da uzdržanost
dolazi od vas?
Da, isključivo.
To nema nikakve veze s talentom.
Nikada to nisam povezivala s talentom.
Je li rezultat toga ponekad bio prezir
prema drugima, u vašoj mladosti?
Da, to se dogodilo vrlo rano.
To se dogodilo kad sam
još uvijek bila jako mlada.
Često sam patila jer sam
osjećala takav prezir.
Znajući da ne bi trebalo
i ne bi se smjelo i tako dalje.
Kad ste napustili Njemačku 1933.
otišli ste u Pariz.
Radili ste za jednu organizaciju
koja je udomljavala mlade Židove
u Palestini.
Možete li mi više reći o tome?
Prije svega, dozvolite da vam objasnim
kakva je to organizacija bila.
Zvala se "Jugendaliyah".
Organizacija koju je osnovala
Recha Freyer u Njemačkoj
još 1932. godine.
Ona se, naravno, proširila 1933.
U Americi ju je onda vodila
Henrietta Szold.
Recha Freya u Njemačkoj ...
i onda Henrietta Szold u Palestini.
Ta je organizacija slala mlade Židove
u dobi od 13 do 17 godina i djecu
- no, ja nisam radila s djecom -
u Palestinu.
Dolazili su iz Istočne Njemačke
i bili smještani u kibuce.
Zbog toga poznajem ta naselja dosta dobro.
- Još od ranog razdoblja.
- Da, od vrlo ranog razdoblja.
Gajila sam veliko poštovanje prema njima.
Djeca su učila zanat i išla u školu.
U Francuskoj djeci nije bilo dozvoljeno
da uče zanat
nakon što bi napustili školu
u dobi od 14 godina.
Zato su certifikati bili slani u Francusku
za djecu izbjeglice.
Ponekad bih prošvercala poljsku djecu.
To je bio način da pomognem
izbjeglicama iz Njemačke.
Silno sam uživala u tom radu.
To je bio socijalni rad.
Edukativni rad.
U zemlji su bili veliki kampovi
gdje su djeca pripremana za Palestinu.
Imali su školsku nastavu.
Učili su raditi u poljoprivredi
i dobivali na težini.
Morali smo ih opskrbljivati odjećom
i kuhati za njih.
Povrh svega morali smo za njih
nabavljati osobne dokumente.
Morali smo kontaktirati s roditeljima.
I povrh svega nabaviti novac za njih.
To je uglavnom bio moj posao.
Radila sam zajedno s francuskim ženama.
To je manje-više bilo ono što smo radili.
Želite li da vam kažem kako se dogodilo
da radim taj posao?
Ja sam imala potpuno akademsku pozadinu.
U tom smislu godina 1933. ostavila je
na mene trajni dojam.
Prvo pozitivni, a onda negativni.
Možda bolje da prvo kažem
onaj negativni ...
Danas ljudi često misle da su
njemački Židovi bili šokirani 1933. godine
činjenicom da je Hitler preuzeo vlast.
Što se tiče mene i moje generacije
mogu reći da je to velika zabluda.
Naravno da je Hitllerovo
preuzimanje vlasti bilo strašno.
No, to je bilo politički, ne osobno.
Za ime boga, nije nam trebalo
Hitlerovo preuzimanje vlasti
da shvatimo da su nacisti
naši neprijatelji.
Svatko tko nije bio potpuna budala
znao je to već bar 4 godine.
Također smo znali da ga veliki broj
Nijemaca podržava.
To nas nije moglo šokirati
ili iznenaditi 1933.
Mislite, šok je bio da su stvari
postale više osobne?
Ne čak ni to.
Ili i to također.
Prvo, postala je to osobna sudbina
kad je netko emigrirao.
Drugo, ko-ordinacija prijatelja ...
ili, drugim riječima,
pristali su prilagoditi se.
Osobni problem ne leži u tome
što su činili naši neprijatelji,
nego u onome što su činili naši prijatelji.
U valu ko-ordinacije,
koja je tada bila uglavnom dobrovoljna,
ili bar ne pod pritiskom terora,
bilo je to kao da oko vas nastaje vakum.
Ja sam živjela u intelektualnom miljeu.
Ali poznavala sam i druge ljude.
Među intelektualcima
ko-ordinacija je bila pravilo.
Ne među drugima.
Nikada to nisam zaboravila.
Shrvana tom idejom
napustila sam Njemačku.
Malo pretjerano, naravno.
Nikada više!
Nikada se više neću angažirati
u intelektualnim stvarima.
Ne želim više imati nikakvog posla
s intelektualcima.
Ne vjerujem da bi se njemački Židovi
ili njemačko židovski intelektualci
ponašali imalo drugačije
da su njihove vlastite prillike
bile drugačije.
Nisam tako mislila.
Mislila sam da je to povezano
s tom profesijom.
Danas znam više.
Da li još uvijek vjerujete u to?
Ne više u jednakoj mjeri.
No, još uvijek vjerujem da je to
dio suštine intelektualnog bića
da izmišlja ideje o svemu.
Nitko nikoga nije okrivio
zbog ko-ordinacije ako je čovjek imao
obitelj o kojoj je morao brinuti.
Najgore je što su neki ljudi
zaista vjerovali u Hitlera.
Za kratko vrijeme,
neki vrlo kratko vrijeme.
Izmišljali su ideje o Hitleru.
Neke od njih vrlo zanimljive.
Totalno fantastične, zanimljive,
složene stvari.
Stvari koje su bile iznad obične razine.
To sam držala grotesknim.
Danas bih rekla da su bili uhvaćeni
u zamku vlastitih ideja.
To je ono što se dogodilo.
U ono vrijeme nisam to vidjela tako jasno.
To je bio razlog da vam je bilo tako važno
da izađete iz intelektualnih krugova
i započnete raditi nešto praktično?
Da, pozitivna strana toga je bila:
shvatila sam ono što sam
mnogo puta izrazila u rečenici:
Ako vas napadnu kao Židova,
morate se braniiti kao Židov.
Ne kao Nijemac ili građanin svijeta.
Ili zagovornik ljudskih prava.
A što sam ja mogla učiniti
baš kao Židovka?
Imala sam jasnu namjeru da želim
raditi za neku organizaciju.
Po prvi puta.
Raditi sa cionistima.
Nije bilo alternative.
Bilo bi besmisleno raditi s asimiliranima.
Nikada se s njima nisam družila.
I prije sam već razmišljala
o židovskom pitanju.
Izvještaj o Rahel Varnhagen bio je završen
kad sam napuštala Njemačku.
To je bilo napisano za
humanitarne organizacije?
Dobila sam stipendiju od
organizacije za pomoć.
Normalnu stipendiju ...
Pisala sam s idejom:
"Želim razumjeti".
Nisam spominjala svoje
osobne probleme kao Židovke.
Pripadnost judaizmu
postao je moj osobni problem.
Politički problem.
Željela sam se baviti praktičnim radom,
samo za Židove.
Imajući to na umu
tražila sam posao u Francuskoj.
- Do 1940.
- Da.
Zatim ste za vrijeme Drugog svjetskog rata
otišli u SAD.
Sada ste profesor
političke teorije, a ne filozofije.
Radite u Chicagu,
a živite u New Yorku.
Vaš suprug, za kojeg ste se udali
1940., također je profesor filozofije
u SAD-u.
Akademska zajednica kojoj pripadate
poslije razočaranja 1933.
je internacionalna.
Nedostaje li vam Europa
kakva je postojala prije Hitlera?
Ona koja nikada više neće postojati.
Kako sada vidite Europu?
Što izgubljeno zavijek?
Europa u razdoblju prije Hitlera?
Ne čeznem za tim.
Vjerujte mi.
Što je ostalo?
Jezik.
To vama mnogo znači?
Jako mnogo.
Uvijek sam odbijala izgubiti
svoj materinji jezik.
Uvijek sam održavala određenu distancu
prema francuskom,
koji govorim dosta dobro,
i engleskom,
na kojem danas pišem.
Pišete na engleskom?
Da, ali uvijek sam držala
određenu distancu od njega.
Vaš materinji jezik i drugi jezik
toliko su različiti.
Mogu to jednostavnije izraziti.
Ja znam mnogo njemačke poezije napamet.
Poezija je uvijek u mojim mislima.
To nikada ne mogu postići
na drugom jeziku.
Na njemačkom kažem stvari koje si
nikada ne bih dozvolila reći na engleskom.
Ponekad si uzmem slobodu
da ih kažem i na engleskom.
Općenito, održavam određenu distancu.
Njemački jezik je ona bitna stvar
koja je ostala.
- Čak i u mračnim danima?
- Uvijek. Što sam mogla učiniti?
Nije njemački jezik poludio.
Nema zamjene za materinji jezik.
Ljudi mogu zaboraviti svoj materinji jezik,
vidjela sam to.
Neki ljudi govore novi jezik bolje od mene.
Ja još uvijek imam vrlo jaki naglasak.
I također, često ne govorim idiomatski.
Drugi ne rade takve greške.
Ali u jeziku u kojem jedan kliše
slijedi drugi,
produktivnost koju imamo
u svom vlastitom jeziku
prestaje kada se taj jezik zaboravi.
U slučajevima kad se zaboravi
materinji jezik,
mislite li da je to posljedica represije?
Vrlo često.
Vidjela sam kad je to bila posljedica šoka.
1933. nije bila odlučujuća godina.
Barem ne za mene.
Odlučujući dan je bio
kada smo saznali za Auschwitz.
- Kad je to bilo?
- 1943.
U početku nismo vjerovali.
Moj suprug i ja govorili smo
da je Hitler sposoban za bilo što
Nismo u to vjerovali jer je to
u vojnom smislu bilo nepotrebno.
Moj suprug je bio vojni povjesničar,
on se razumije u te stvari.
Rekao mi je, nemoj biti lakovjerna,
ne vjeruj svemu što čuješ.
No, šest mjeseci kasnije smo povjerovali.
Imali smo dokaz.
To je bio pravi šok.
Prije toga smo govorili,
pa, svatko ima neprijatelje.
To je potpuno prirodno.
Zašto ljudi ne bi imali neprijatelje?
Ali ovo je bilo drugačije.
To je bilo kao da se otvorio bezdan.
Imali smo ideju
da se sve drugo može nadoknaditi.
U politici se sve može nadoknaditi
u nekom času.
Ali ne ovo.
To se nikada nije smjelo dogoditi.
Ne mislim pritom samo na broj žrtava.
Mislim na ono što se dogodilo s leševima.
Ne moram ulaziti u detalje.
To se nikada nije smjelo dogoditi.
Dogodilo se nešto s čim se nikada
nećemo moći pomiriti.
O svemu drugom što se dogodilo,
moram reći, ponekad je bilo vrlo teško,
bili smo jako siromašni.
Lovili su nas, morali smo bježati.
Morali smo naći način da preživimo.
Bili smo mladi.
To nas je čak pomalo zabavljalo.
Ne mogu to poricati.
Ovo je bilo nešto potpuno drugačije.
Osobno, mogla bih prihvatiti sve drugo.
Želio bih vas pitati za vaše mišljenje
kako se poslijeratna Njemačka promijenila
nakon 1945. godine?
Vaša važna djela publicirana su ovdje.
Dolazili ste u posjet mnogo puta.
Prvi puta sam se vratila u Njemačku
1949. godine.
Za jednu židovsku organizaciju
radila sam na povratu
židovskog kulturnog blaga,
uglavnom knjiga ...
U toj sam organizaciji radila
kao izvršni direktor.
Došla sam s puno dobre volje.
Moje razmišljanje nakon 1945.
bilo je sljedeće:
što god se dogodilo 1933.
zapravo je nevažno
u svjetlu onoga što se dogodilo poslije.
Nelojalnost prijatelja,
kažimo to konačno otvoreno ...
- Koju ste doživjeli?
- Naravno.
Kad je netko stvarno postao nacist
i pisao članke o tome,
on nije morao biti lojalan
prema meni osobno.
Ja ionako nisam više s njim razgovarala.
Nije mi se morao obraćati.
Što se mene tiče, prestao je postojati.
Ali nisu svi bili ubojice.
Bilo je ljudi uhvaćenih u vlastitu zamku.
Niti su oni željeli
ono što se dogodilo kasnije.
Meni se činilo da bi trebala postojati
baza za komunikaciju
posebno u bezdanu Auschwitza.
To je vrijedilo za mnoge osobne odnose.
Ja sam raspravljala s ljudima,
ja nisam baš ugodna ni pristojna
Ja govorim što mislim.
Odnosi s puno ljudi su se raščistili
na neki način.
To su bili ljudi koji su
nacistima vjerovali samo par mjeseci.
Nisu bili ni ubojice niti doušnici.
Ljudi koji su izmišljali ideje o Hitleru.
Najjače iskustvo po povratku u Njemačku,
osim iskustva prepoznavanja,
koje je uvijek srž akcije
u grčkoj tragediji,
Stvarno ste mogli to doživjeti.
Najjači je bio doživljaj razorenosti.
Slušati njemački govor na ulicama
bila je neopisiva radost.
- To je bila vaša reakcija 1949.?
- Manje više.
Danas kad su se te stvari
vratile u normalu,
odmak koji osjećam
postao je veći nego prije
kada sam osjećala stvari u jako
emocionalnom stanju.
Zbog toga što su se ovdašnje prilike
vratile u normalu
prebrzo, po vašem mišljenju?
Da, i često u normalu
koju ja ne odobravam.
No, ne osjećam se odgovorna za to.
Ja to sada gledam izvana.
To znači da sam mnogo manje uključena
no što sam bila u ono vrijeme
Razlog bi mogao biti protok vremena ...
15 godina, na koncu.
No, vi biste to opisali ...
ako bi se to uopće moglo opisati riječima,
kao da ste postali više indiferentni?
Udaljena, možda ...
Indiferentna je prejaka riječ.
Ali osjećam odmak.
Vaša knjiga Suđenje Eichmannu u Jeruzalemu
objavljena je u Njemačkoj ove jeseni.
Knjiga je potakla mnoge
kontraverzne reakcije u Americi,
posebno među Židovima.
Vi kažete da su zamjerke knjizi
djelomično bazirane na nesporazumu,
a djelomično se baziraju na
međunarodnoj političkoj kampanji.
Ljudi su bili posebno uvrijeđeni
pitanjem koje ste potakli
o tome do koje mjere su Židovi krivi
za svoje pasivno prihvaćanje holokausta
odnosno do koje mjere kolaboracija
određenih židovskih odbora
gotovo predstavlja neku
njihovu vlastitu krivicu.
Knjiga otvara brojna pitanja
o liku Hanne Arendt,
da tako kažemo.
Ako smijem s tim započeti ...
da li je kritika da vašoj knjizi
nedostaje ljubavi za židovski narod
bolna za vas?
Prvo mi dozvolite da kažem,
potpuno dobronamjerno,
da ste i vi postali žrtva te kampanje.
Nigdje u knjizi nisam optužila
židovski narod za
nepružanje otpora progonu.
Netko drugi je to učinio.
G. Haussner iz Ureda izraelskog
javnog tužitelja.
Ja smatram da su takva pitanja,
postavljena svjedocima u Jeruzalemu,
istovremeno glupa i okrutna.
Znam, čitao sam knjigu.
No, neke kritike se odnose na ton
u kojem su pojedini odjeljci napisani.
To je druga stvar.
Ne mogu ništa reći.
I ne želim ništa reći.
Ako ljudi misle da se o tim stvarima
može pisati samo
u tonu prepunom patosa ...
Postavimo to drugačije,
ne želim se razljutiti.
- Ljuti li vas to?
- Ne, u tome je poanta.
Ne, ljudi to pogrešno tumače ...
Mogu razumjeti da se do neke mjere ...
još uvijek mogu smijati, na primjer.
Ali ja sam stvarno smatrala da je
Eichmann bio budala.
Pročitala sam izvještaj njegovog
saslušanja na policiji,
ukupno 3600 stranica
pročitala sam vrlo pažljivo.
Nasmijala sam se bezbroj puta.
Smijala sam se naglas.
Ljude je to uvrijedilo.
Ne mogu ništa učiniti s tim u vezi.
Ali ja znam jednu stvar,
vjerojatno bih se smijala i 3 minute
prije smrti nekih.
To je, kažu, ton moje knjige.
Da je ton pretežno ironičan,
to je istina.
To je potpuno istina.
Ton je zapravo osoba.
Kada mi ljudi prigovaraju
da sam optužila židovski narod,
to je zlobna laž i propaganda.
Ton je prigovor meni osobno.
Protiv toga ne mogu ništa.
- Spremni ste to podnijeti?
- Da, rado.
Što drugo mogu učiniti?
Ne mogu reći da sam krivo shvaćena,
da u svom srcu osjećam ovo i ono.
To je smiješno.
Volio bih se vratiti na vašu osobnu izjavu.
Rekli ste: "Nikada nisam voljela
niti jedan narod ili kolektivnu grupu
ni Njemce ni Francuze niti Amerikance
niti radničku klasu.
Ja volim samo svoje prijatelje, nisam
sposobna za bilo koju drugu vrstu ljubavi.
Štoviše, ljubav prema Židovima
izgledala bi mi sumnjiva
jer sam i sama Židovka."
Bez obzira koliko je možda ovaj stav
dobro utemeljen i samosvjestan,
ne bi li politički aktivna osoba
trebala biti posvećena grupi
na način koji bi se ponekad
mogao nazvati ljubavlju?
Nije li možda vaš stav politički sterilan?
Ne, ja bih rekla da se to odnosi
na druge stavove.
Mogli bismo o tome raspravljati nadugačko.
Pripadanje grupi je prirodno stanje.
Čim se rodite pripadate nekoj grupi.
No, pripadnost grupi u drugom smislu,
kao pridruživanje organiziranoj grupi,
je nešto potpuno drukčije.
Ta vrsta organizacije mora imati nešto s
odnosom prema svijetu.
Ljudi koji postanu organizirani
u tom smislu
rade to zato jer dijele
zajedničke interese.
Oni imaju iste interese.
Isti odnos prema svijetu.
Direktni, osobni odnos
gdje se može govoriti o ljubavi,
taj postoji, naravno,
prvenstveno u pravoj ljubavi.
Također, u određenom smislu
postoji i u prijateljstvu.
Tu je osoba uključena direktno,
neovisno o njenom odnosu prema svijetu.
Tako ljudi iz najrazličitijih organizacija
ipak mogu biti osobni prijatelji.
Ali ako pobrkate te stvari,
ako ljubav donosite za pregovarački stol,
da kažemo to grubo,
to smatram pogubnim.
- Smatrate li da je to apolitičnim?
- Da, smatram to 'bez-svjetovnim'
i zaista smatram
da je to velika katastrofa.
Dopuštam da je židovski narod
klasični primjer naroda
koji se održavao
na 'bez-svjetovni' način
tisućama godina.
- Svijet kao prostor za politiku?
- Točno.
Židovi su bili apolitičan narod?
Ne baš. Zajednice su do određene mjere
bile političke.
Juadizam je nacionalna religija.
Ali koncept političkog bio je prihvaćan
samo s velikim rezervama.
Židovi su patili od nedostatka pripadnosti
zato jer su bili raspršeni.
Kao i sa svim ljudima koji su prognanici
to je stvorilo posebnu prisnost
među onima koji su pripadali.
To je prisnost koju ja vrlo dobro poznajem.
To se promijenilo osnivanjem države Izrael.
Ustvari, to se promijenilo
kad je osnovana Palestina.
Da li se izgubilo nešto
za čim žalite?
Da, slobodu skupo plaćate.
Židovska humanost
kao posljedica nedostatka domovine
bila je nešto prekrasno.
Vi ste premladi da biste se sjećali.
Bilo je to nešto prekrasno.
Ta isključenost iz svih društvenih veza,
ta potpuna otvorenost uma.
To sam doživjela kod svoje majke.
Ona se tako ponašala i u odnosu na
cijelu židovsku zajednicu.
To je bilo nadasve očaravajuće.
Slobodu plaćate.
U mom govoru povodom
nagrade Lessing ... 1959 ...
rekla sam da ovo čovječanstvo
nikada nije proživjelo
vrijeme oslobađanja,
čak ni na 5 minuta.
To se dogodilo i nama.
- Ne biste voljeli da je bilo drugačije?
- Ne, sloboda ima cijenu.
Ne kažem da bih je voljela platiti.
Bili ste u bliskom kontaktu s Karlom
Jaspersom, vašim bivšim profesorom,
kroz kontinuirani dijalog,
kontinuirani dijalog između prijatelja.
Koji mislite da je bio najveći utjecaj
profesora Jaspersa na vas?
Kada god Jaspers istupi i govori,
- nadam se da sluša ovaj intervju -
sve postaje obasjano svjetlošću.
On posjeduje jednu otvorenost,
sigurnost i bezuvjetnost govora,
koju nisam susrela kod nikog drugog.
To me impresioniralo još u mladosti.
Njegovo shvaćanje slobode
povezano je s razumom
što je meni bilo potpuno strano
kad sam došla u Heidelberg.
Nisam ništa o tome znala,
iako sam čitala Kanta.
Taj razum sam vidjela u akciji,
da tako kažem.
Ja sam odrasla bez oca
i to je za mene bila poduka.
Ne bih željela prebaciti na njega
odgovornost za sebe.
No, ako je itko uspio u mene
usaditi razum ...
- Educirati vas?
- Da, u tom smislu bio je to Jaspers.
Taj dijalog je danas sasvim drugačiji.
To je bilo moje najjače
poslijeratno iskustvo.
Da takav razgovor može biti moguć.
Da netko može govoriti na taj način.
Dozvolite mi zadnje pitanje.
U počast Jaspersu
rekli ste, humanost se nikada
ne stječe u osamljenosti
ili prepuštajući svoj rad javnosti.
Nju može steći samo netko
tko svoj život i osobu baca
u domenu javnosti.
Taj smjeli iskorak u javnu domenu,
Jaspersov citat,
što to znači za vas?
Iskorak se meni čini jasan.
Izlažate se svjetlu javnosti
kao osoba, iako je moje mišljenje
da u javnosti ne smijemo izgledati
ni djelovati samouvjereno.
Ipak znam da u svakom činu
koji se događa
osoba je karakterizirana
svojim djelovanjem i svojim govorom.
Govor je također oblik djelovanja.
To je jedan oblik iskoraka.
Drugi je da nešto započinjemo,
uplićemo svoju nit u mrežu odnosa.
Što će iz toga proizaći,
nikada ne znamo.
Svi bismo trebali biti u stanju reći:
Bože, oprosti im jer ne znaju što čine.
To vrijedi za svako djelo.
Jednostavna i konkretna istina
jer mi ni ne možemo znati.
To je ono što znači iskorak.
Ja bih rekla da je taj iskorak
jedino moguć
kad postoji povjerenje među ljudima.
Povjerenje koje je teško formulirati
ali koje je fundamentalno.
Vjera u ono što je ljudsko
u svim ljudima.
U protivnom, takav iskorak nije moguć.
