

התודעה

האלגנטית

# β

הספר מכיל רעיונות עתיקים כחדשים שנהגו לפני כאלפי שנים, מאות, עשרות ושנים בודדות. ביחד עם רעיונות חדשים שלא נבחנו עד כה. בחנו כל דבר שאתם קוראים.

מאת: תומר

נכתב בהתשע"ה, 2015. נערך ב-2019.

  1. האם הוכחה היא בכלל מושג אנושי?

במשך כל שנות קיום האדם בגלגוליו (מהאדם הקדמון עד זה המודרני), חשיבתו והסקת מסקנותיו התבססו בתחילה, בתקופה הפרהיסטורית1, על מסקנות שנבעו מניסיונו\- למשל מיצירת האש לצורך חימום, צייד עבור מזון, ומערות כמקום מוגן להסתר מתופעות טבע הרסניות. חשיבה זו באותה התקופה התבססה על מערכת של קשרים לוגיים שנועדו אך ורק לקיום הישרדותו בטבע ולהמשך קיום צאצאיו.

בהמשך גלגוליו של האדם, עם התפתחותו של האדם המודרני, נוצר דבר מעניין שגרם לו להתחיל לחשוב במושגים שונים לזה שהוא התרגל אליהם ובכך נוצר מצב של "מותר האדם מן הבהמה", מפני שאף בעל חיים הידוע לנו, מלבד האדם, אינו מייצר לעצמו מערכת של טענות ללא הוכחה, אשר זוהי האמונה.

מכאן ניתן לראות כי השוני העיקרי המבדיל את שאר החי מן הבנאדם הוא קיום אמונה, דת, המבטאת את החשיבה השונה בקרב האדם.

בתקופת השומרים, הבבלים, מצרים העתיקה ויוון העתיקה, מושגים של אמונה ודת היו שזורים בד בבד עם מושגים מדעיים גרידא, כגון חישוב מערכות הכוכבים וסיווגם-מדעי, ושימוש בחישוב זה עבור חיזוי העתיד\- אמונתי, קיום של הנדסה לצורכי בניית מקדשים לאלים ומבנים מונומנטאליים מסתוריים כדוגמת הפירמידות.

אחת האומות המפותחות ביותר בעת העתיקה שמדגישה קשר זה בין דת ומדע היא האומה השומרית אשר מתוארכת לשנים 5500 לפנה"ס עד כ-2500 לפנה"ס התקיימה באזור דרום מסופוטמיה, אשר זוהי דרום עיראק הנוכחית. תרבותה של אומה זו מאופיינת בפריצות דרך מדעיות חסרות תקדים בתחום הפיסיקה במקביל לאמונה בקיום כוחות נסתרים הנשלטים על ידי האלים ובקיום עולם רוחני עם נשמות טובות ורעות, התפתחות הכתב שנועד לרוב עבור כתיבת פסקי קודש של אנשי הדת, המשפט והכלכלה, דוגמא אחת מני רבות היא המצאת הגלגל אשר מיוחסת לתרבות זו. דוגמא נוספת לפריצות הדרך המדעיות של אומה זו בא לידי ביטוי במבנים מרשימים כגון הזיגוראת בעיר אור-כשדים (זיגוראת זהו מבנה הנפרש לגובה כמגדל). כפי שניתן לראות חשיבות אומה זו בהתפתחות האנושית ניתנת הן במישור המדעי והן במישור הדתי/מיסטי.

  1. התקופה הפרהיסטורית מתוארכת במדע המודרני כתקופה שלפני כשניים וחצי מיליון שנים. לפני גילוי הכתב על ידי האדם.

מעניין לציין שהאומה השומרית התקיימה כשלושת אלפים שנה (בקירוב) עם **מעמד של שליטה עולמית כמעט בלתי מעורערת** , בהשוואה, האימפריה הרומית התקיימה פחות מחמש מאות שנים.

קיום הוכחות המתבססות על מערכת לוגית בלבד משויך ליוון העתיקה. אחד הפילוסופים הראשונים שעסקו במדע ללא התערבותה של אמונה הוא הפילוסוף-מתמטיקאי תאלס (624-546 לפנה"ס) אשר היה החוקר הראשון במעלה בתקופתו בתחומי המתמטיקה והאסטרונומיה. חשיבותו בתחום המתמטיקה נבעה ממשפטים מתמטיים הקרויים "משפטי תאלס" הקשורים לתכונות גיאומטריות (הנדסיות). בתחום האסטרונומיה, אחת מתגליותיו הייתה כי ליקוי חמה הוא כיסוי של הירח את השמש.

כשלוש מאות שנים אחרי, אריסטו (384-322 לפנה"ס) נתן ניסוח מדויק לקיומן של טענות והוכחות. הוא טען כי הגדרות חדשות אמורות להיות מוגדרות על פי הנחות היסוד ובכך הניח את אבני היסוד לתורה לוגית ועקבית.

בקפיצה בזמן, לתקופת המהפכה התעשייתית אשר מתוארכת ליובל השני של המאה ה-18 לספירה, חלה התפתחות משמעותית ביותר באספקט המדעי, האמוני והתרבותי של האדם המודרני. תקופה זו מבטאת תהליך של מעין חזרה לתקופה הפרהיסטורית מן הבחינה הזו שנוצר תהליך של חוסר אמונה, תהליך הנקרא 'חילון', ומצב שבו הסקת מסקנות הנובעת מהיסק המבוסס על ניסיונות פיסיים הוא העומד בראש ובראשונה, והמדע כביכול החליף את האמונה באל.

תפיסה זו, של זניחת טענות לא מבוססות מתקיימת אף בימינו אנו, ועל כן אמונות דתיות הקשורות לקיום של בורא למציאות משוללות בקרב הרבה אנשים בחברה המודרנית – זו שבה מיטב המדע וחזית המדע מתקיימות בה.

כלומר, מנקודת המבט של האדם בימינו קיים הבדל משמעותי בין ידיעה לאמונה, כאשר ידיעה נוצרת בדרך מדעית על ידי היסק שנובע מניסיונות פיסיקליים, והסקה לוגית בלבד.

נראה כעת כי ההבדל בין המושגים "אמונה" ו-"ידיעה" אינו קיים כלל, והבדל זה נוצר רק עקב מחשבתו הסובייקטיבית של האדם.

תחילה, נגדיר בכלל מה זה המושג "הוכחה":

_"_ הוכחה היא מושג לוגי אשר מבטא טענה שנובעת מהסקת מסקנות אשר מתבססות על הנחות יסוד _,_ וניתנת לכימות על ידי קשרים מתמטיים _"_

כבר מהגדרה זו ניתן לראות כי הוכחה, ללא יוצא מן הכלל, מתבססת על מספר של הנחות יסוד.

כעת נשאל מה זו הנחת יסוד? הנחת יסוד כשמה כן היא, זו הנחה שמניחים באופן "אינטואיטיבי" כלומר היא אינה מוסקת באופן עקבי מתמטית (באופן ריגורוזי).

ניתן לראות, אם כן, כי עצם מושג ההוכחה כובל בתוכו יסוד של אמונה שבלתי ניתן להפרדה!

כעת נטען טענה היכולה להיחשב רדיקלית במונחים שאנו רגילים לחשוב, לראות, לבחון ולחקור, ואשר זוהי תעזור לנו ללמוד יותר ויותר על המציאות עצמה ועל מושג ה"אני" והאם הוא בכלל קיים.

_"_ כל ידיעה _,_ הסקה לוגית _-_ מתמטית ופיסיקלית ניסיונית הינה אמונה ושוות ערך לכל אמונה ודת הקיימות ושאינן קיימות _"_

מתוך טענה זו נובע כי כל המדע המודרני אשר מבוסס על הנחות יסוד, וכל חשיבה אפשרית הקיימת בקרב בני האדם הינה מערכת מושתתת של אמונות ועל כן שוות ערך לכל אמונה ודת שקיימת.

בניגוד לכך, אלו האוחזים חזק במדע המודרני כיום ככזה אשר נושא את דגל האנושות כולה יאמרו כי להבדיל מכל אמונה אחרת, ודת, המדע אכן מוכיח עצמו כל פעם מחדש על ידי הטכנולוגיה שנובעת מתוך התיאוריה הפיסיקלית המדעית שקיימת. אך זוהי אינה טענה מדויקת מפני שהמדע עצמו רואה בתיאוריות שלו כקירובים אפשריים ל"מודל האמיתי" לעקרונות והתבניות הפיסיקליות האמתיות הקיימות בטבע, כלומר גם אם המדע יוצר התקדמות טכנולוגית הוא מערכת אמונות מסוימת. על אותו משקל אפשר לחשוב על האמונה כי אם רואים חתול שחור דבר זה עלול לבשר רעות, ואכן לאלו הרואים חתול שחור לידם לעיתים קורה להם דבר מה לא טוב, והם ישייכו זאת לכך שעבר לידם חתול שחור. כלומר על פיהם ניתן גם לבנות מודל עם ההסקה הבסיסית:

"חתול שחור עובר לידך" ->סביר שמשהו לא טוב יקרה"

אין שום הבדל בין מודל זה של האמונה "הטפלה" לבין מודלים אחרים של פיסיקה מודרנית, ראה ערך "תורת הקוונטים" באחד הפרקים הבאים, שבו המושג "סבירות" מוחלף באותו מושג אך זה המדעי אשר נקרא "הסתברות" והוא מבטא מצב שבו התוצאה שנקבל היא נכונה הסתברותית, למשל נקבל את המספר 1 בהסתברות של 50% ואת המספר 2 בהסתברות 50% כלומר אין תוצאה אחת ויחידה לאותה מערכת פיסית.

כעת, נחזור חזרה למושג ההוכחה מן ההיבט המתמטי לוגי שלה. מבחינה מתמטית, חשיבות מושג ההוכחה הוא הראשון במעלה, כאשר זה מבטא כאמור את כל המערכת המדעית בכללותה.

מושג מתמטי חשוב אשר נוגע לחולשת מושג ההוכחה הינו "משפטי האי-שלמות של גדל".

קורט גדל (Godel) (1906-1978 לספ"ה) היה מתמטיקאי ולוגיקן אוסטרי גאון בתחומו. עיסוקו העיקרי היה בתחום הלוגיקה כאשר בעבודת הדוקטורט שלו, בשנת 1929, עסק בשלמות משפטים\- כלומר במשפטים שאפשר להוכיחם באופן קפדני מהנחות היסוד. הוא הראה והוכיח את "משפט השלמות של גדל" שטוען כי טענה שהיא נכונה והיא נבעה ממערכת של הנחות יסוד מסוימות יכולה בוודאות להיות מוכחת באופן פורמלי לחלוטין מתוך אותה המערכת של הנחות היסוד, כלומר קיימת עקביות בין טענות והוכחות במערכת כזו.

בשנת 1931, גדל גילה שני משפטים נוספים, שיש הטוענים כי משפטים אלו הרבה יותר בעלי עניין מן הקודם. משפטים אלו עוסקים בחוסר שלמות של משפטים, והם נקראים "משפטי האי-שלמות של גדל".

נגדיר עתה את משפטי האי-שלמות לא בצורתם המתמטית אלא בצורה יותר מופשטת וברורה לאלו אשר לא לקחו/עברו בהצלחה את הקורסים של לוגיקה:

משפט האי-שלמות הראשון של גדל (באופן מופשט):

"קיימות טענות במערכת לוגית מסוימת אשר אינן ניתנות להוכחה ואינן ניתנות להפרכה"

כלומר משפט זה נותן אפשרות שלישית לנכונות טענות, טענה יכולה להיות לא נכונה ולא לא נכונה בו זמנית. ההדגשה של "מערכת לוגית מסוימת" בא לבטא את זה שלא בכל מערכת לוגית קיימות כאלו טענות שלא ניתן להוכיחן או להפריכן, אלא רק במקרים ספציפיים הקיימים.

המשפט השני של האי-שלמות של גדל קצת יותר מסובך להבנה ללא הבנת מושגי יסוד במתמטיקה לוגית (כגון הנחות היסוד של תורת הקבוצות).

משפט האי-שלמות השני של גדל (באופן מופשט):

"עבור מערכת לוגית מסוימת שהיא עקבית ומקיימת אקסיומות מסוימות, אותה המערכת אינה יכולה, בשום אופן, להוכיח את העקביות שלה עצמה"

כלומר קיימות תיאוריות שלא יכולות להוכיח את העקביות של הנחות היסוד שלה (כלומר אם הנחות היסוד שלה עקביות).

ניתן לראות, אם כן, כי גם במערכות לוגיות ריגורוזיות (כלומר מבוססות באופן קפדני ללא "נפנופי ידיים") מסוימות קיימות טענות שלא ניתן להוכיחן או להפריכן, כלומר לא ניתן לעולם לדעת אם הטענות נכונות או לא, וזאת פשוט משום שהן גם לא נכונות וגם לא-לא נכונות במערכות כאלו כלומר המושג של נכונות אבסולוטית (כל טענה בהכרח היא נכונה או לא) הוא **מושג שלא קיים כלל**. חשוב לשים לב שגדל בעצם הוכיח, מתמטית, שהמערכת הלוגית של אריסטו שתוארה למעלה אינה ברת קיימא בכל מערכת אלא בכאלו שבהן קיימת שלמות ביחס לנכונות הטענות, כלומר קיימת תשובה וודאית בקשר לטענה באם היא נכונה או לא. על כן נסיק כי במערכות הללו בהנחה שיש לנו רק שתי אפשרויות לנכונות טענה: "נכון/לא נכון" מושג האמונה הכרחי על מנת לתאר אותן ועל כן המערכת חוצה את גבולותיה הלוגיים.

דוגמא מתמטית פשוטה לכך הוא למשל על ידי קיום מושג השורש: למשל שורש ארבע הוא שתיים מפני ששתיים כפול שתיים הוא ארבע ועל כן כל שורש של מספר לא שלילי הוא תמיד מספר שנקרא מספר ממשי, מספר ממשי הוא מספר שיכול להיות מוצג כשבר עשרוני . אם כן נשאל את עצמנו מה השורש של מינוס ארבע? התשובה היא 2i כאשר i=(-1)1/2 כלומר קיבלנו מספר לא ממשי, הנקרא מספר מדומה.

מספרים מדומים אלו מספרים ממשיים המוכפלים בקבוע i.

על כן, מתקבל כי מערכת שלכאורה הייתה נחשבת "סגורה", פשוט לקיחת שורש ממספר מתקבלת ככזו המוסברת אך ורק על ידי קיום של מערכת כללית יותר, אלו המספרים המרוכבים אשר מוגדרים, באופן כללי, כמספר ממשי ועוד מספר מדומה.

עם שלילת ההבדל בין המושג הוכחה למושג אמונה בעצם שללנו גם את שתי הצורות האפשריות הידועות של הוכחה, הוכחת קיום והוכחה קונסטרוקטיבית:

הוכחת קיום: הוכחה שאובייקט מסוים אכן קיים. לדוגמה, הוכחה כי קיים מספר ראשוני בין 5 ל-10.

הוכחה בונה: הוכחה שמראה בנייה של אובייקט בעל תכונות מסוימות.

שלילת הוכחות אלו הינה תנאי הכרחי ומספיק ליצירת הטענה המובאת באחד הפרקים הבאים הדנה בקיום שוני בין בן האדם המגדיר עצמו כמאמין בדת, בבורא של המציאות לבין בן אדם המגדיר עצמו כאתיאיסט.

  2. התודעה והגדרתה

לפני שניתן הגדרה לתודעה ונבחן אותה על ידי גישות שונות נציין כי מושג התודעה, על אף שמוגדר בדרכים שונות ואספקטים שונים הוא מתאר את אותו המונח שנועד להבין את הקשר שבין גוף ונפש. תודעה של ישות מסוימת מוגדרת כתכונה שמבטאת הכרה – עצמית והכרה של הסביבה של אותה הישות. כלומר מושג התודעה בא לידי ביטוי באמצעות כך שאותה הישות מכירה בעצם קיומה שלה ובעצם קיומם של אובייקטים בסביבתה.

המדע המודרני אשר מתבסס אך ורק על הגוף הפיסי כמבטא את כל תכונות האדם רואה במושג התודעה כמנגנון עיבוד מידע של המוח שמגדיר לעצמו סט של נתונים ומסווג אותם על פי הצורך. למשל, קיום האני העצמי שלי אינו אלא סיווג של הנתון "אני" לאובייקט הקיים בהכרח, וזאת מפני שאני יכול לבחון אותו.

בהמשך לכך, על פי המדע המודרני התודעה שוכנת במוח שלנו כאשר תאי עצב, הנוירונים, מאפשרים לנו ליצור העברה ועיבוד של נתונים, ובכך ליצור את התודעה שלנו. לעומת זאת, הגישה הפילוסופית רואה את התודעה בהיבטים שונים לחלוטין כאשר קיימות הגדרות שונות למונח זה, לדוגמא "אני חושב משמע אני קיים".

תורות ודתות עתיקות ובנות ימינו מתייחסות למושג התודעה כנבדל מן הגוף, כאשר זו מוכלת ב"נשמה" של בעל התודעה. כלומר הקשר שבין התודעה של האדם לגוף שלו הוא מקרי בהחלט, אין התודעה חלק מגוף האדם ואין גוף האדם חלק מן התודעה.

עם ביאת המחשבים והמערכות המורכבות "החושבות" מושג התודעה הפך להיות ממושג שעל גבול הפילוסופי-מדעי, למושג מדעי גרידא שבא לבחון האם מחשבים הינם בעלי תודעה והאם אי פעם מחשב יוכל להגיע בכלל למצב של תודעה עצמית. קיימים מבחנים רבים לבחינת רמת המשכל בקרב מחשבים כאשר הראשון והמפורסם שבהם הוא המבחן של חלוץ מדעני המחשב אלן מתיסון טיורינג (1954-1912 לס"ה), הלא הוא "מבחן טיורינג". במבחן טיורינג נבדקת היכולת לזהות באמצעות שיחה בין אדם למכונה/המחשב האם המשוחח העומד מן הצד השני הוא מחשב או מכונה. הגישה הבודהיסטית נותנת הגדרה מאוד מעניינת למושג התודעה. על פי גישה זו כל המציאות כולה אינה אלא בריאה של התודעה שלך בלבד, כאשר אתה צופה בה.

*כל המציאות כולה היא אך ורק תודעה ללא שום גשמיות, הכול רוחניות, הכול זה תודעה.

חשיבות התודעה באה לידי ביטוי בהצהרה הבאה

"כל יצירה/אובייקט מלאכותי שהאדם יצר תחילה היה קיים בתודעה של היוצר"

משמעות משפט זה הוא כי כל יצירה של האדם, למשל מטוס, מגדל, אפילו הזזת העיניים ברגעים אלו על ידכם בזמן קריאת הספר, הם תחילה היו קיימים בתודעה שלכם, במחשבה, ורק לאחר מכן התוצר הגשמי הוא מה שאנו רואים וחשים בעולם הגשמי.

אם כן, האם תודעה גוררת מציאות? (חשבו על כך, התשובה היא... כן!)

  3. מותרת המתמטיקה משאר תחומי המדעים?

המתמטיקה לעומת שאר תחומי המדעית היא אינה מתבססת כלל על בדיקתם של אובייקטים פיסיים וניתוחם למודלים, אלא על עצמים מופשטים והגדרתם ומתוך כך הסקת מסקנות באמצעות הוכחת קיום והוכחה קונסטרוקטיבית. על כן כל מערכת מתמטית הינה בעלת מבנה פנימי שאנו יודעים בוודאות איך הוא מתקיים, ממה הוא נגזר ואנו נותנים לו ניתוח מלא של תכונותיו ותחומי הגדרותיו.

עם זאת, בשאר תחומי המדעים, כגון הפיסיקה, הביולוגיה, הכימיה וכדומה, הניסיון הינו חשוב מאוד לצורך בנית מודל שיתאר את אותה המערכת. למשל תיאור פיסיקלי של כוח הכבידה.

עם זאת, המשפט הבא חל על כל תחומי המדעים באשר הם מלבד המתמטיקה:

"כל תיאוריה מדעית, שאינה מתמטית, אינה בהכרח התיאור המלא והאמיתי של המציאות אלא קירוב שלו"

מי שלא כל כך בוטח בנכונות משפט זה רצוי שישאל כל מדען חוקר מתחומי מדע אלו והיווכח בנכונות המשפט.

מכך אנו למדים למשל מכיוון שלמרות שאין איש עד היום אשר יודע איך כוח הכבידה אנו משתמשים בו לצרכינו, הולכים, יושבים וכו'.

כלומר למרות שאנו לא יודעים איך באמת עובדים הדברים במציאות שאנו חיים בה אנו יודעים כיצד להשתמש בהם! ומכאן באה הטכנולוגיה.

אין איש יודע איך ליצור תא בודד מגוף חי, או איך ליצור תרופה שתטפל נקודתית בבעיה גופנית ללא השפעות על מקומות אחרים בגוף.

באופן יותר יסודי, אין אנו יודעים כלל מהם אבני היסוד של הטבע, האם אלו חלקיקים? או פשוט עקמומיות של המרחב? נאמוד זאת בהמשך.

  4. האם קיים הבדל בין מאמין לאתאיסט? לא!: מן האספקט המדעי

המילה אתיאיזם מתייחסת לאדם שלא מאמינים באלים. כידוע, אמונתם של היוונים בתקופה העתיקה התבססה על מספר רב של אלים כאשר כל אדם בחר לעצמו או שנבחר לו, על ידי סביבתו הקרובה, במה להאמין. מושג האמונה היה מושרש בתודעתם של היוונים בעת זו, ועל כן מושג כגון "חסר אלים" היה נחשב עבורם כמילת גנאי לכל עניין ודבר, כמישהו חסר ערכים, בהמי יש לומר.מעצם הגדרתו המושג אתיאיזם הינו שלילת כל אמונה הדוגלת בקיום ישויות בוראות מציאות ושולטות בה בכוח נסתר שאינו ניתן להסבר פיסיקלי. בניגוד לכך התאיזם מוגדר כאמונה בישויות נשגבות אלו.

מן האספקט המדעי, אין כל הבדל מין אתיאיזם לתאיזם מכיוון, שגם האתיאיזם וגם התאיזם הינן אמונות בעלות הנחות יסוד מובהקות שלא ניתן כלל להוכיחן, מכיוון שמעצם הגדרתן נובעת השקפתם על המציאות כולה.

מן הפרק הקודם ראינו כי אין הבדל בין מערכת אמונות לבין מערכת של ידיעות המבוססת על הנחות יסוד, מכיוון שהנחות יסוד אלו, מעצם הגדרתן הינן אמונות. לפיכך מתקבל כי אדם המגדיר עצמו אתיאיסט הוא בכלל איש אמונה מכיוון שהוא "מאמין באמונה שלמה" בחוסר קיומו של האל בורא המציאות ושל כול דת אפשרית. בעקבות כך שאין לו אף הוכחה (ואף גם לא יכולה להיות כזו) לשלילת דבר זה אין כול הבדל בינו לבין מאמין אחר המתהלך על הארץ.

יש שייטענו מנגד כי דווקא על המאמין היא חובת ההוכחה ולא על האתאיסט, אך טענה זו אינה מבוססת כלל מכיוון שהאתיאיסט הגדיר לעצמו ידיעה, ולא חוסר ידיעה בדבר קיומו של בורא.

הטיעון הרווח ביותר בקרב האתיאיסטים לנכונות הבנתם את המציאות היא כי דבר שלא ניתן להוכיח לא ניתן לקבלו כנכון ואף כלא נכון. כלומר שאלה זו: "האם קיים אל או לא?" היא חסרת משמעות לחלוטין בעוד שתיאוריות/מודלים פיסיקליים, מתמטיים ניתנים בהכרח להוכחה ועל כן יש להאמין בקיומם באופן אבסולוטי ללא יוצא מן הכלל.

עם זאת מן הפרק הקודם למדנו כי הכול הוא אמונה, ולא קיים שום דבר שניתן לומר בוודאות מוחלטת כי הוא נכון. חשיבה זו מונחת בבסיסה של התורה הבודהיסטית, אשר זו התורה של בודהה (480-400 לפנ"הס), שקובעת כי יש להטיל ספק בכול ושום דבר אינו מוחלט, אף לא קיומכם.

טיעון נוסף המצדד בגישה האתיאיסטית היא טיעון ריבוי הדתות. על פי טיעון זה בעקבות כך שנוצרו במהלך אלפי שנות קיום האדם המודרני מספר עצום של אמונות ודתות הכוללות ברובן, קיומם של אלים רבים, כאשר לכל אחד היה אל פרטי שאליו הרגיש מחויב, ומן הצד השני אמונות אשר דגלו באל אחד, אוניברסאלי אשר קיים בכל מקום (הדתות המונותיאיסטיות).

כל אלו השתנו בכל תרבות ותרבות, כלומר שינוי על פי מיקום, והשתנות על פי התקופה בה אנשים אלו חיו, כלומר שינוי על פני זמן. על כן לא קיימת מהיבט זה אמת אוניברסאלית אחידה של מי האל/אלים הנכונים שלהם צריך להאמין ולסגוד וזאת מכיוון שכל תרבות טוענת כי דתה היא היא הנכונה.

הטיעון השלישי מבוסס על עקרון פילוסופי הנקרא "תערו של אוקאם", באופן אירוני עקרון זה פותח על ידי נזיר נוצרי אדוק הנקרא "ויליאם איש אוקאם" (1347-1287).

עקרון "תערו של אוקאם" דוגל בכך שעבור שני הסברים אפשריים, כאשר האחד מצריך יותר גורמים מן השני, יש לקבל את האפשרות השנייה מכיוון שזהו ההסבר הפשוט ביותר המונח לפנינו ועל כן סביר שהוא הנכון ביותר. בהתייחסות לאתיאיזם ותיאיזם, מכיוון שחוקי הפיסיקה בפרט ומדעי הטבע בכלל מספקים מודלים די מספקים להבנת המציאות אין צורך בגורם חיצוני נוסף, באל/אלים המתערבים בקשורים באופן בלתי נפרד מן המציאות הקיימת.

טיעון זה אינו מספק מבחינה לוגית מכיוון שכל מודל מדעי הינו אבן בניין לתוספות שקיימות בטבע אך לא מתוארות על ידו ועל כן באופן תמידי המדע מתקדם ומשפר את המודלים שלו לכאלו אשר יתארו את תמונת המציאות בצורה יותר כוללת ו"חלקה" מבחינת הסבר פשוט ככל האפשר לתופעות פיסיקליות, כימיות וביולוגיות קיימות.

*מי ששולט במרחב ובזמן שולט בכל

טיעון נוסף נובע מן ההיבט המדעי של הטבע. על פי אלו המצדדים בטיעון זה בטבע בנויות תבניות, באופן אקראי ועל פי חוקים נוקשים, שיכולות ליצור את המציאות כפי שאנו מכירים אותה, בכלל זה האדם. כלומר ההוויה שאנו מכירים אינה אלא התפתחות של קיים מקיים ללא גורם חיצוני מפריע/מועיל, גורם מטאפיסי – מעל הטבע.

טיעונים אלו, ורבים נוספים הקיימים בקרב אלו המאמינים בנכונות הגישה האתיאיסטית, רובם ככולם לוקים בחסר.

הבעייתיות המרכזית של טיעונים מסוג אלו היא בעצם הגדרת המושג אלוהות, ובעצם הגדרת המושג אמונה מכיוון שאותם הטיעונים, פילוסופיים ולוגיים כאחד נשענים על אספקטים אנושיים גרידא כגון הבנת האדם את המציאות, הפרדה בין דבר בעל הוכחה וככזה שלא. על כן אותן טענות אלו לא מחזקות ואף מחלישות את המודל חסר האל.

מעניין לראות כי הטיעונים בעד התיאיזם מבוססים לרוב באמצעות כלים דומים לטיעונים נגד התיאיזם. הן הטיעונים של התיאיזם והן אלו של האתיאיזם מתבססים על ניסיון לבנות לוגיקה של סיבה ותוצאה על מנת להוכיח נכונותם.

בדומה לטיעונים נגד התיאיזם, כלומר נגד האמונה באלים מטאפיסיים השולטים באופן אבסולוטי על ידי כוחות הנשגבים מן האדם, קיימים טיעונים אשר דווקא מצדדים בתיאיזם ואף דוחים על הסף את הגישה האתיאיסטית כאשר אלו רואים בה כגישה בעייתית ביותר המובילה אף לכפירה.

הטיעון הראשון נגד האתיאיזם טוען כי האתיאיסטים מניחים חוסר קיום של אל ללא כל סיבה מוצדקת, כאשר התיאיסטים מניחים קיום של אל על פי אינספור עדויות שניתן לראות בכל המציאות כולה, החל מסידור הטבע בכללותו, וכלה בצורה הסימטרית של גבישים. באופן הסדור של תהליכים פיסיקליים, כימיים וביולוגיים ובעצם הבריאה עצמה. על כן, סביר להאמין בקיום ישות חיצונית מתערבת שיצרה הכול, בדומה לכך שכל מכשיר מתוחכם שברשותכם היה "מוח" מאחוריו, פיסיקאי, מהנדס וכו' שחשב על עצם קיום מכשיר כזה ועל הוצאתו לפועל, מן המחשבה לעולם הגשמי, ועל כן על אחת כמה וכמה המכשיר המתוחכם ביקום, זה הוא היקום עצמו בהכרח יש לו יוצר, בורא, זה שמאחורי הקלעים.

הטיעון השני החשוב עבור התיאיסטיים הוא הטיעון הדתי כמובן, כאשר באמונתם שלהם הם מאמינים כי דרכם היא הנכונה ביותר ועל כן יש לשלול לא רק אתיאיסטים אלא כל בני דת אחרת מפני שאלו שקריות לעומת דתם שהיא האמת האבסולוטית, זו שיש ללכת אחריה באופן מוחלט.

טיעון זה טומן בחובו קושי רב לצופה אובייקטיבי בעקבות כך שבדומה למרבית הטיעונים של האתיאיזם טיעון זה הוא מנקודת מבט שטחית ואישית של הטוען אותה ועל כן לא תקפה כלל וכלל מבחינת בדיקת נכונותה ואישושה כ"דת האמת".

קיימים טיעונים נוספים להחלשת האתיאיזם ולחיזוק התיאיזם אך לא נרחיב פה כעת. בסך הכול רובם המוחלט מתבסס על אותו עיקרון של ראייה סובייקטיבית של המציאות עצמה ללא מתן הסברים שיניחו את הדעת לאדם המחפש הוכחה לנכונותה.

על כן נוכל לומר, אם כן, כי שתי גישות אלו, האתיאיזם והתיאיזם, אינן מספקות הוכחה מובהקת לנכונותן, ולכן נחפש גישות נוספות להבנת המציאות שלנו.

שלא כמו האתיאיזם קיימת נקודת מבט פילוסופית הדוגלת בכך שלא ניתן להסיק ולהניח דברים שלא הוכחו עדיין, זוהי האגנוסטיות.

קיומה של השקפת עולם זו החלה כבר בתקופת העת העתיקה על ידי הפילוסוף היווני פרוטגורס (420-490 לפנה"ס) כאשר בספר בשם "על האלים" פרוטגורס כתב כי אין בידיו לדעת באם קיימים אלים או לא ועל כן הוא לא "תופס" צד, בין להיות מאמין או לא.

פירוש המושג אגנוסטיקה הוא "א"- לא ו-"גנוסיס" ידע, כלומר "לא ידע"– אי ידיעה, ללא ידע לא ניתן להסיק דבר. מונח זה נוסח על ידי תומאס הנרי האקסלי (1895-1825) הנודע בכינויו "הבולדוג של דרווין" וזאת מפני שהגן על התיאוריות של דרווין בחירוף נפש מפני שהיה מאמין נלהב בתיאוריית האבולוציה.

נראה כעת כי גם השקפה זו טומנת בחובה בעייתיות כאשר במבט ראשון נראה שהיא כביכול פותרת לנו את הבעיה של מציאת השקפת עולם "נכונה" למציאות שלנו.

כפי שהובא בפרק הקודם, ושדנו בו בפרק זה, לא קיים דבר שניתן להוכיחו. הכול זה בחזקת אמונה ועל כן בן אדם אגנוסטי הדוגל בכך שהוא לא מאמין כל עוד אין לא הוכחה היא שגויה, כי המושג הוכחה נשען על אמונה ולכן לעולם לא ניתן "להוכיח" דבר (כאמור אף לא כמה זה אחד ועוד אחד מפני שהמודל נשען על הנחות יסוד) ולכן השקפה זו שגויה מן היסוד בניסיוננו להבין את המציאות הקיימת. כלומר בכך שהאגנוסטיקן "מעכב את השיפוט" האם קיים אל או לא בגלל שאין בידיו הוכחה מספקת בשלב זה היא שגויה מן היסוד, כי לעולם לא תהיה לו כזו, ועל כן גם עיכוב השיפוט הוא שיפוט בפני עצמו מפני שהוא מאמין שאולי קיימת הוכחה אך לא זו הידועה לנו בשלב זה.

כעת נבחן השקפת עולם עתיקה שנמצאת בדת הבודהיסטית בנוגע לאמונה או לחוסר אמונה.

הדת הבודהיסטית נוצרה על ידי בודהה (פירוש מסנסקריט: "זה שהתעורר") משלבת בתוכה אורח חיים אשר מטרת מאפייניו הם יצירת גורמים שנועדו להפסיק את הסבל האנושי.

בודהה (480-563 לפנה"ס) נולד בדרום נפאל לבן מלך בשם סודהודנה, כאשר עד גיל 29 חי כנסיך מפונק שכל העולם הגשמי היה נגיש עבורו מפאת עושרו הרב שנבע מהיותו בן מלוכה. בגיל 29 נוצרה תפנית בחייו והוא עזב את ממלכתו ויצא מאותה הקונכייה שבה שרר. בהיותו בעולם החיצוני המציאות טפחה על פניו כאשר ראה את פשוטי העם ואת סבלם, אלו מחולי, אלו מעוני, ואלו מתהפוכות החיים. התקלות זו בסבל האנושי ערערה אותו בחיפוש אחר פתרון אפשרי לבעיה זו על מנת למנוע את אותו הסבל שנראה כבא באופן טבעי עם החיים עצמם. בניסיונו להתחקות אחר הסבל האנושי ולפתור אותו החל להתנהג כסגפן כאשר הרעיב עצמו וחי תקופה מסוימת כחסר כל. אך, משהבין כי אותו הסבל שגופו סבל לא הביא לא את הארה שהוא רצה, את "ההשתחררות מהסבל" פנה הוא לחלופות אחרות. בסופו של דבר באמצעות הכרתו בלבד וללא שוני גשמי מסוים הגיע בודהה למצב של נירוואנה, וזאת באמצעות המדיטציה. נציין בקצרה כי נירוונה הוא מצב שבו מתקבלת הגאולה מן הסבל.

על פי הבודהיזם יש להטיל ספק בכל, כאשר אם נתייחס למושג של ישות אלוהית, אז על פי הגישה הבודהיסטית צריך להטיל ספק הן בנכונות הטענה, הן בשלילתה והן בחוסר היכולת לענות עליה.

כלומר גישה זו, אינה לוקחת צד בהשקפות העולם האתיאיסטית, התיאיסטית והאגנוסטית. כאשר גם עובדות מדעיות מקובלות בימינו נחשבות כמוטלות בספק, כאשר כל תיאוריה, מודל אמפירי ושלא אמפירי לא ניתן להוכחה בצורה נקייה, כלומר ללא סממנים של מחשבה סובייקטיבית כלשהיא.

נשים לב כי גישה זו הינה הקרובה ביותר מכל שאר הגישות לפתרון בעיית האמונה, מכיוון שהיא שוללת על הסף הנחות יסוד ועל כן היא מכריחה עצמה לא לקבל ולא לשלול על הסף אף מודל מוצא, לכל אחד כזה יש סבירות – הסתברות להיותו נכון או שקרי.

הפילוסוף הפרוסי, עמנואל קאנט (1804-1724) אחד מן הפילוסופים הגדולים בתולדות המין האנושי בכל הזמנים, האמין באופן אישי בקיום באל בורא יוצר מציאות מטאפיסי, אך עם זאת דחה על הסף כל הוכחה אפשרית שנקלעה בדרכו לצורך קיום של האל, וזאת מכיוון שהוא האמין כי הוכחה כזו אינה קיימת ואף היא לא אפשרית ועל כן אמונה באל אינה אלא עניין אישי של כל בנאדם באשר הוא אדם ללא כל צורך בהטפה חיצונית הבאה לנסות להוכיח לו בלהטוטים לוגיים – מתמטיים קיום הוכחת האל.

בספרו של הפיסיקאי הבריטי סטיבן הוקינג (1942-), "קיצור תולדות הזמן" נטען כי מכיוון שהיקום היה קיים בעבר באופן תמידי ויהיה קיים בהכרח בעתיד, כלומר לא הייתה נקודת התחלה ולא תהיה נקודת סוף, אז לאל בורא ויוצר אין כל מקום להתערב ביצירת הבריאה עצמה.

טענה זו בעלת כשלים פיסיקליים ולוגיים רבים כל כך שיש למנותם ביחד עם מספר הכוכבים בשמיים.

ראשית, בהנחת קיום הזמן ביקומינו ובהנחה שאנו תחת הזמן, כמובן שעבורנו לזמן לעולם לא הייתה התחלה והוא תמיד היה קיים מכיוון שמעצם הגדרתנו את המציאות שאנו חיים בתוכה זמן הוא מושג בלתי נפרד. עם זאת נניח לשם הבנה בלבד שקיים אובייקט פיסיקלי חיצוני לנו, מחוץ לסביבתנו –היקום שלנו, עבורו ליקומנו כן הייתה נקודת התחלה, כלומר המושג של נקודת התחלה של זמן מנקודת המבט שלנו היא לא נכונה מעצם הגדרתה!

נקודה שנייה שיש לציין היא כי מן האופי ההסתברותי של הקוונטים (בהמשך הספר נרחיב על עניין זה) התערבות "מטאפיסית" בהכרח יכולה להיכנס למשחק כאשר נבחן את התוצאות שנקבל, כלומר מכיוון שהיקום אינו דטרמיניסטי לחלוטין! (כך לפחות טוען המדע המודרני) אז התערבות של כזה אל ברמה החלקיקית בהכרח יכולה לבוא לידי ביטוי, ומשם ברמת המאקרו.

בנוסף על כל אלה, אמונתו של סטיבן הוקינג המובאת בספרו זה הינה בעלת השקפה סובייקטיבית מן ההיבטים הן הפיסיקליים והן והפילוסופיים כאחד.

בספרו של הביולוג ריצ'רד דוקינס (1941-) "יש אלוהים? האשליה הגדולה של הדת" נטען כי האמונה באל מטאפיסי שברא את היקום היא כמעט באופן מוחלט אמונת שקר. ביחד עם זאת הוא טוען כי אתיאיזם הוא מקורו של המוח הבריא והאינטליגנטי בקרב בני האדם.

חשוב לציין כי טענות אלו כל כך רוויות בחשיבה ספקולטיבית, אמונית וסובייקטיבית עד כי כמעט אין שום צורך לתת פה הסבר לטעויות הקיימות בבסיס טענות אלו. עם זאת נציין רק כי אותה התפיסה של ריצ'רד דוקינס נובעת ממניעים פסיכולוגיים של האשליה כי דרך האתיאיזם היא הנכונה, כמעין "תגלית" אנושית, כמו גילוי האש, החשמל, ותכונת הספין לחלקיקים. למרות שלא כך הדבר!

מכיוון שזוהי דת לכל דבר ועניין, וכמו רוב הדתות דוקינס מראה כי גם בדת זו קיימים קנאים דתיים המאמינים בלב שלם בנכונות צדקתם על מנת לשפר את אורח חיי האדם.

ראוי לציין כי ריצ'רד דוקינס בא מבית אנגליקני דתי ועל אנשים כמותו איינשטיין אמר:

"...אני איני שותף לאותה הרוח הלוחמת של האתיאיסטים, אשר התלהבותם נובעת בעיקרה מן הפעולה הכואבת של שחרור כבלי ההטפה הדתית אשר קיבלו בנעוריהם".

  5. האם קיים הבדל בין מאמין לאתאיסט? לא!: מן האספקט האמוני

במשך אלפי שנים אמונתו של האדם ברחבי העולם נשענה לרוב על אותם מוטיבים ואספקטים לקיומו של האל. באמונות של הדתות הגדולות בעולם, היהודית, הנוצרית והמוסלמית חשיבות תכונותיו של האל רבות במעלה מבחינת הבנת המציאות כולה, כולל המוטיבים החוזרים של תכונותיו, למשל היותו כל מכלול המציאות מרחב והזמן וגם מעבר, כלומר גם מעבר למרחב ולזמן. על פי היהדות האל הוא הכול. ועל כן הוא כולל את הכלום.

מעניין לראות שבתורת הקבוצות, זו שהזכרנו בפרק הראשון בספר, קבוצה מוגדרת ככזו המכירה איברים כאשר קיים בהכרח איבר נוסף, בכל קבוצה! זהו איבר ריק, הקבוצה הריקה.

על כן נוכל לתאר את תכונותיו העיקריות של האל באופן הבא:

מכיל את המרחב והזמן ומעבר למרחב ולזמן

הוא הכול, כולל ה"כלום".

כעת נשים לב לדבר מעניין. תחת הגדרות אלו, וללא תנאים מוקדמים ואקסיומות אשר נשענות על עובדות מדעיות מלבד חשיבה פשוטה, נראה כי אדם אשר מגדיר עצמו לא "מאמין" הוא בהכרח מאמין, מאמין באותם תכונות האל, ועל כן מאמין באל.

נניח כי אנו איננו מאמינים בקיומו של אל, עם זאת אנו כצופים ביקום רואים את שלל האובייקטים הקיימים בו, החל מגרגר החול בקרקע ועד הכוכבים בגודל שמוחנו אינו יכול לקבל, עם מרחבים אינסופיים ומציאות בעל מרושתת ברבדים על רבדים.

על כן נתייחס לטבע כאחד, "הטבע" דבר אחד המגדיר אותו, והוא נע בהרמוניה עם חוקים ברורים ותבניות ברורות. על כן הטבע הוא ישות אחת! ואין על כך עוררין.

כעת נתייחס לריק, לכלום, זהו לא הריק של החלל כי מבחינה פיסיקלית (בפיסיקה המודרנית) מכיוון שעל פי תורת היחסות גם הריק הוא אובייקט, זהו מרחב-זמן "שטוח" (נקרא גם מרחב מינקובסקי– זהו מרחב זמן שטוח יחסותי). בהנחה שריק כזה קיים, האדם הרציונאלי בהכרח יגדירו כחלק מן המציאות, וכמו כן ממדים ואובייקטים יותר גבוהים הינם חלק מן הטבע, אף על פי שאין אנו יכולים לחוש, לבחון, ולהוכיח אותו.

ביחד עם זאת מכיוון שעל פי אותם תכונות שהגדרנו לפני כן מכיוון שהאל זה הכול והכול זה כולל כלום, אז גם אם אותו אדם חושב אינו מאמין בקיום האל הוא בהכרח מאמין באל, זה שתכונותיו הוגדרו לפני כן. זאת מכיוון שבגלל שכל המציאות המכילה כל מציאות אפשרית, זהו הטבע, ולכן ניתן בקלות להחליף את מושג הטבע ב"אל".

חשוב לציין שיש כי ייטענו שההבדל בין זה המאמין ללא מאמין הוא שאל זה של הלא מאמין אינו בעל "הכרה עצמית", "תת-הכרה" בדבר קיום ה"אני", אך חשוב לציין כי בתורות קדומות, למשל ביהדות, האל אינו בעל הכרה הדומה לזו של האדם ולכן עניין זה חסר משמעות מבחינת אותו הניתוח של תכונות האל.

המונח כי "הכול זה אחד" יכול להתפרש במובן זה שכל הגופים הם אספקט של אותו הדבר. עקרון דומה נקרא בפילוסופיה "מוניזם" (מונו \- יחיד) ומוגדר באופן הבא:

מונח המוניזם הוא השקפה פילוסופית שמתייחסת לכל האובייקטים והאספקטים בטבע כמקשה אחת. הראשון שהתייחס להשקפה זו, בהשקפתה הפילוסופית, הוא תאלס, הזכור לנו לטובה בפרק הראשון, שחשב כי כל הטבע עשוי מחומר אחד, מים. מתוך הנחה זו הוא בחן את יסודות הטבע.

הוכחתנו כי גם ה"כופר" זה שלא מאמין הוא בהכרח מאמין דומה מאוד ל"אל של שפינוזה".

ברוך שפינוזה (1677-1632 לס"ה) היה יהודי שחי בהולנד. שפינוזה היה נחשב להוגה דעות הבוחן את המציאות, ואת הכתובים (כתובי התנ"ך) בכלים רציונליים וללא הוספת אספקטים נוספים שכוללים תוספות מטאפיזיות נוספות.

על פי שיטתו של שפינוזה (על אף שרעיון זה היה קיים לפניו יש כאלו המייחסים זאת לו מכיוון שהוא בחן זאת בהיבטים יותר מודרניסטיים), האל הוא כזה המכיל את כול המציאות באשר היא כאשר אותו האל אינו קובע ובוחן את פעולותיהם של בני האדם.

נראה כעת הבחנה נוספת לכך שגם אם אדם אתיאיסט לא מאמין בקיומו של האל הוא בהכרח מאמין באל עם התכונות שהובאו קודם לכן.

תחילה, כפי שהנחנו את התכונות של האל, כמכיל את כל המציאות, כולל ה"כלום", אנו יכולים לראות כי על פי דרך חשיבה זו ה"ריק" ו"הכול" הם הינם מייצגים את אותו הטבע בכללותו. על כן, אדם רציונלי המגדיר את עצמו כ"לא מאמין", כזה שאינו מאמין כלל בקיום, הן גשמי והן רוחני בדבר קיום האל הוא בהכרח מאמין בו, וזאת מכיוון שגם אמונה בדבר חוסר קיום אל הינה אמונה בדבר קיומו של אל המוגדר כ"ריק", הקבוצה הריקה.

בשיטה כזו נוכל לראות כעת טענה חשובה ויסודית ביותר שמהווה את עצם הבנת קיומו של האל ומסבירה באופן מובהק את הניסיונות הכושלים של הוכחת קיומו של האל, ואף את אותם הניסיונות של הכושלים את הוכחת חוסר קיומו של האל!

טענתנו שנובעת באופן הסקתי מתכונותיו של האל (אלו שרבים מאמינים לנכונותם) היא, באופן הפשוט ביותר, מוצגת בצורה הבאה:

"לעולם לא ניתן ולא יהיה ניתן להוכיח את קיומו של האל ואף את חוסר קיומו של האל"

וזאת מכיוון שהאל הוא גם הכול וגם כלום, ועל כן הוכחה כי לא קיים אל היא בעצם הוכחה לקיומו מכיוון שבאופן זה הוא נכנס לקטגוריה של הקבוצה הריקה. כמו כן הוכחה לקיומו של האל שהוא ה"יש" היא הוכחה שהוא לא קיים בהגדרתו הכוללת את הריק.

לכן, מכיוון שהאל הוא גם הכול וגם כלום הוא גם "קיים" וגם "לא קיים", ולכן כל שיטה לקיומו או לחוסר קיומו אי חסרת משמעות באופן גורף!  
אחד הדברים שעלינו לקבל עם טענה זו היא כי עלינו, כל איש ואישה, כל ישות בעלת תת-מודע והכרה היא כי עלינו להיות צנועים בדבר הבנתנו את המציאות ובמיוחד התיימרות של כאלו ואחרים בדבר כך שהרציונליות מובילה לחוסר קיום באל, מכיוון שזהו קשקוש מוחלט.

נציין כעת מחשבה נחמדה של המדען הצרפתי החשוב בלז פסקל (1623-1662 לס"ה) אשר היה פיזיקאי, מתמטיקאי ופילוסוף שהיה אבן דרך חשובה בקידום המדע המודרני ובחשיבה הרציונלית.

פסקל הגה הוכחה בדבר היתרונות באמונה בקיומו של האל (חשוב לנו לציין כי אין אנו חותרים או מאמינים לדרך זו, זה פשוט נקודת מחשבה מעניינת של הוגה גדול)

ההימור של פסקל והיפוכו:

על פי "ההימור של פסקל" שווה להאמין באל (הוא התייחס לזה של הנצרות) גם אם הסבירות לנכונותו נכונה מכיוון שזה יכול להביא לרווח, ואם לא נאמין זה הפסד וודאי.

היפוכו של ההימור: מכיוון שהאל (לפי התפיסה היהודית, נוצרית ומוסלמית לפחות) הוא כל ההוויה ומעבר לה אז הוא גם הכול וגם כלום. ועל כן ההימור של פסקל הוא לא מצב של רווח או הפסד אלא של רווח ורווח מכיוון שגם אם אדם מאמין וגם אם לא, הוא בהכרח מאמין בכך שהוא לא קיים, שזהו אספקט נוסף של האל, הכלום. לכן בכל מקרה כזה האדם ילך ל"גן עדן". כמובן, שזה מתבסס על התנהגות האדם ומעשיו.

  6. תורת הקוונטים: תורת ההכרה?

תורת הקוונטים היא תורה המתארת שלושה מארבעה הכוחות הקיימים בטבע, מלבד כוח הכבידה היא מתארת את הכוח הגרעיני החזק, החלש ואת הכוח האלקטרומגנטי.

תורה זו היא אחת התורות המסובכות ביותר, קשה להבנה אינטואיטיבית אנושית ובעלת תוצאות מפתיעות באופן שאין עליו עוררין.

על פי תורה זו שפותחה בתחילת המאה ה-20, החלקיקים בטבע הם גם חלקיקים וגם גלים, כלומר יש להם גם תכונות חלקיקיות וגם תכונות גליות, כאשר התכונות הגליות והחלקיקיות באות לידי ביטוי בניסוי הספציפי עצמו אותו נבחן. עקרון זה נקרא "דואליות החלקיק-גל" והוא אבן יסוד במכניקת הקוונטים.

הנחת יסודות התורה הקוונטית נעשו על ידי מדענים רבים, בהם מקס פלאנק (1947-1858 לס"ה) פיסיקאי גרמני אשר זכה בפרס נובל (1918) על גילויו כי האנרגיה האלקטרומגנטית מקבלת אך ורק ערכים בדידים בעבור חלקיקים. בשנת הפלאות של אלברט איינשטיין (1955-1879), 1905, פורסם מאמר על ידו אשר טען כי אנרגיית האור באה בערכים בדידים (קוונטים) המועברים על ידי חלקיקים חסרי מסה בשם "פוטונים", באמצעות טענה זו הצליח איינשטיין להסביר את האפקט הפוטואלקטרי. זהו אפקט שבו אלקטרונים נפלטים ממתכת כלשהיא כאשר קרינה אלקטרומגנטית נבלעת בה.

אחד האפקטים המוזרים אך עם זאת המעניינים ביותר בתורת הקוונטים נעשה בניסוי שני הסדקים (נקרא גם "הניסוי של יאנג" על שם פיסיקאי אנגלי בשם תומאס יאנג (1829-1773 לס"ה).

עבור ביצוע ניסוי זה עלינו להשתמש בארבעה מצרכים חשובים:

מקור הפולט אור, להלן "מקור אור"

חומה בעלת שני סדקים

קיר

מכשיר מדידה/צופה

בניסוי זה אור נפלט ממקור אור לעבר קיר כאשר בינו לבין הקיר יש חומה בעלת שני סדקים.

כאשר צופה מן הצד מחליט לראות את התבנית המתקבלת על הקיר הוא יראה תבנית התאבכות (התאבכות זו היא תבנית שנוצרת כתוצאה ממפגש של שני גלים), כאילו האור הוא בעצם גל מכיוון שרק גל יכול ליצור התאבכויות ולכן אותו הגל עבר דרך שני הסדקים בו זמנית ויצר את אותה התבנית.

כעת מגיע החלק המעניין של הניסוי, כאשר צופה מחליט במקום להסתכל על הקיר לעבור למדוד לאן האור עובר מבין שני הסדקים הוא רואה כי האור הוא בעצם אוסף של חלקיקים ועל כן כל חלקיק וחלקיק עובר אך ורק דרך סדק אחד ויחיד, ובסופו של דבר אין תבנית התאבכות של האור.

על כן, קמה המחשבה כי חלקיקים יכולים להיות בו זמנים בשני מקומות שונים או יותר, אך כאשר מכשיר מדידה כלשהו, כולל צופה אנושי ימדוד את מיקומו של החלקיק הוא יהיה בדיוק במקום אחד ויחיד, כלומר ממצב של ריבוי מקומות (נקרא גם מצב של "סופרפוזיציה") יש "קריסה" למצב אחד ויחיד.

ומכאן מסיקים באופן ברור, כביכול, כי הצופה משפיע על הניסוי ועל החלקיק עצמו. הסיבה למילה "כביכול" היא מכיוון שיש פירושים שונים לתופעה זו אשר אינם מניחים כזו השפעה של הצופה על הניסוי.

בניסויים שנערכו מצאו כי כאשר מכשיר מדידה צופה בחלקיק מסוים והמידע הזה מייד נמחק אז אין את קריסת פונקצית הגל, אך כאשר אותו המידע בדיוק עובר למדען שעושה את הניסוי או למחשב קלאסי אותה הקריסה מתרחשת. זהו אפקט די מוזר של הקוונטים שחוזר על עצמו במספר ניסויים השונים זה מזה ובעלי אופי שונה האחד ממשנהו.

בעקבות עקרון זה של הסופרפוזיציה הפיסיקאי האוסטרי ארווין שרדינגר (1961-1887 לס"ה), אשר היה ממפתחיה העיקריים של תורת הקוונטים, הגה את ניסוי מחשבתי מעניין הממחיש את אותו עקרון של הסופרפוזיציה בתורת הקוונטים, הניסוי נקרא על שמו "ניסוי החתול של שרדינגר".

ניסוי החתול של שרדינגר:

בניסוי זה אנו שמים חתול, נקרא לו קיטי, בתיבה אטומה כאשר בתיבה ישנו מכשיר שבו אטום אחד של חומר רדיואקטיבי, כך שיש לו סיכוי של חמישים אחוזים להתפרק וחמישים אחוזים שלא, תוך כדי ביצוע הניסוי. באם האטום אכן יתפרק תפלט מתוכו קרינה שתהרוג את קיטי המסכן בגלל הרעל של קרינה זו. אך אם האטום לא יתפרק קיטי יחיה, לשמחתנו. בסיום זמן שנקצב לנו אנו פותחים את התיבה ורואים אם קיטי מת או חי. כעת נשאל מה מצבו של קיטי כשהתיבה סגורה?

התשובה הנובעת מן הקוונטים היא כי קיטי גם מת וגם חי!, אך כאשר תפתח את התיבה הוא יהיה או מת או חי.

בניסוי זה ראינו בעצם כי האינטואיטיביות שלנו לגבי מוחלטות של דברים (במקרה זה, חי או מת) אינו נכון בכלל ותלוי בצופה עצמו!, בניסוי זה כאשר אנו בחרנו לפתוח את התיבה רק אז החתול היה במצב של או מת או חי, אחרת הוא גם היה מת וגם היה חי בו זמנית. זוהי הפרשנות הרווחת בקרב המדענים!.

תכונה מעניינת של החלקיקים, המתגלית מן המתמטיקה של תורת הקוונטית היא תכונת הספין.

על פי תורת הקוונטים לחלקיק קוונטי יש סיבוב מרחבי, הנקרא מומנטום סיבובי, כאשר הוא מסתובב בערכים בדידים ולא באופן רציף ככדור המסתובב סביב צירו (לא אינטואיטיבי כבר אמרנו?) ביחד עם זאת יש לא מעין תכונה סיבובית נוספת, זהו הספין, כלומר מלבד סיבוב במרחב יש לו תכונה נוספת הקשורה לסיבוב. זו מתגלית בניסוי שלא נרחיב פה הנקרא "ניסוי שטרן-גרלך".

העיקרון שבו צפייה בניסוי גורמת לריבוי התוצאות לקרוס לתוצאה אחת נקרא "עקרון קריסת פונקצית הגל", או "בעיית המדידה". הוא נקרא גם בעיית המדידה מפני שבאופן אינטואיטיבי קשה לנו לתפוס את העובדה שעצם המדידה עצמה, ללא כל השפעה שלנו על סביבת הניסוי, הניסוי מושפע מן הצופה וגורם לכך שהחלקיק כבר לא יהיה במספר רק של מקומות אלא יקרוס מייד למקום אחד.

בכל מצב של סופרפוזיציה של החלקיק תתרחש קריסה באם נמדוד אותו, לאו דווקא מיקומו, למשל, באם לא נמדוד את התנע הסיבובי שלו אז אותו התנע שלו הוא במצב של סופרפוזיציה, כלומר יש לו מספר ערכים בו זמנית, ומכיוון שמדובר בקוונטים אז מספר ערכים אלו יכול להיות בדיד ולא רציף (כלומר מספר בדיד של ערכים) וכל מדידה ׁׂשל התנע הזוויתי תגרום לכך שערכו של התנע יקרוס לערך אחד ויחיד, באופן אקראי.

*מי ששולט במרחב ובזמן שולט בכל

לבעיית המדידה קיימים כמה וכמה פירושים שנועדו להסביר את התופעה הלא טריוויאלית הזו, וכמו שתוצאות האפקטים בתורת הקוונטים מפתיעות וביזאריות לאדם החושב בצורה הקלאסית כך גם הפירושים הללו.

אנו נתמקד באחד הפירושים, אשר זהו הפירוש המקובל ביותר כיום, "פירוש קופנהאגן".

פירוש קופנהגן נותן הסבר לבעיית המדידה שלנו. פירוש זה נבנה על ידי אסכולה, הנקראת "אסכולת קופנהגן" כאשר העומד בראשה היה הפיסיקאי החשוב נילס בוהר (1962-1885 לס"ה) אחד הפיסיקאים המשפיעים ביותר על תורת הקוונטים הידוע בגילויו כי האלקטרונים אשר נעים מסביב לגרעין האטום הם נעים על מסלולים מסוימים ולא על כל מסלול אפשרי.

על פי פרשנות זו, ערכים פיסיקליים של חלקיק, למשל האנרגיה שלו, התנע הזוויתי שלו ומיקומו, הינם מוגדרים אך ורק אחרי שאלו נמדדים על ידי מערכת מדידה אשר מוגדרת באופן ספציפי (צופה).

כלומר הצופה עצמו משפיע על מה שהוא רואה. הניסוי המחשבתי הפשוט הבא יכול לתאר את פירוש קופנהאגן בצורה קלה אך עם זאת מוזרה להפליא.

נחזור לניסוי שני הסדקים, באותו הניסוי כאמור יש לנו אור הנפלט ממקור מסוים של אור לעבר קיר כאשר בינו לבין הקיר יש חומה בעלת שני סדקים, באם הצופה מחליט שהוא מסתכל לאיזה סדק (ימין/שמאל) כל חלקיק וחלקיק של האור (קוונטה של האור) מתקדם באופן כזה שבסופו של דבר הצורה שמתקבלת על הקיר היא כאילו שלחנו אך ורק חלקיקים ולא גל, מכיוון שלא נראה תבנית התאבכות.

ביחד עם זאת אם הצופה מחליט "לעצום עיניים" כאשר אותם החלקיקים "עוברים על פניו" אותם החלקיקים יחליטו להיות כגל המתקדם במרחב ועל כן התוצאה שנקבל תראה על הקיר כאילו גל עבר בין שני הסדקים ועל כן תיווצר תבנית של התאבכות.

כלומר הצופה עצמו שולט בתוצאה עצמה, הוא שולט בתכונות הפיסיקליות של המערכת על ידי כך שאם הוא "יעצום את עיניו" אותם הערכים הפיסיקליים כבר לא יהיו מוגדרים היטב.

על כן על פי גישה זו "ההכרה" של בן אדם, או כל יצור חי אחר היא היא הקובעת את התכונות הפיסיקליות במציאות שלנו, עצם הצפייה באובייקטים פיסיקליים משנה את תכונתם.

**אבל** מתברר שגם מחשב קלאסי יכול לגרום לאותה קריסה של פונקצית הגל. כלומר, לא משנה אם זה בן אדם או מחשב קלאסי "דומם", עדיין מדידה של החלקיק תגרום לקריסתו ממצב סופרפוזיציה למצב בודד.

אז, האם התודעה של האדם כה מיוחדת כך שהיא משפיעה על המציאות על ידי צפייתו? לא! כל המציאות היא תודעה אחת, ההשפעה על החלקיק נעשית גם על ידי ה"דומם" שגם לו יש תודעה, למעשה, לכולם תודעה אחת היא.

  7. תורת היחסות: הכול יחסי?

תורת היחסות היא שם כללי לשתי תורות שנכתבו על ידי אלברט איינשטיין. התורה הראשונה היא תורת היחסות הפרטית. תורת היחסות התגלתה על ידי איינשטיין בשנת הפלאות שלו (anuus mirabilis) 1905, והיא נועדה להסביר תכונות מסוימות של הקרינה האלקטרומגנטית (זאת בעקבות ניסויים שהראו אופי שונה של קרינה זו לעומת המודלים שהיו קיימים עד אז). חשוב לציין שהאור הנראה הוא קרינה אלקטרומגנטית בעלת אורך גל הנראה לעין האדם (בין 400 ל-700 ננומטר) ועל כן לא כל קרינה אלקטרומגנטית ניתנת להמחשה חזותית אך למרות זאת נוכל לראות את הופעתה על ידי השפעתה בטבע כגון זרם חשמלי וקרני רנטגן אשר אלו קרניים אלקטרומגנטיות בעלות תדירויות שונות של גל, כלומר מספר מחזורים שונה של הגלים ליחידת זמן מסוימת למשל חמישה מחזורים של צורת הגל לדקה אחת.

העיקרון המרכזי בתורת היחסות הוא כי מהירות האור היא המהירות הגבוהה ביותר שיכולה להתקיים בטבע, כאשר עבור האור מהירות זו קבועה, כלומר אור לא יכול להאט או להאיץ.

בהמשך לכך מהירות האור גם קבועה מנקודת מבט של כל צופה שמודד את מהירות זו, בתורת היחסות כל צופה נקרא "מערכת ייחוס" כך שעבור כל מערכת ייחוס מהירות האור קבועה. בפיתוחה המתמטי של תורת היחסות הפרטית מתקבל כי מרחב וזמן הם מושגים יחסותיים שתלויים בנקודת הייחוס שנמדוד אותם. כך למשל, אורכה של חללית יכולה להיות חמישה מטרים עבור צופה אחד ו500 מטרים עבור צופה אחר, כלומר אורך החללית עצמה מנקודת מבטו של צופה מן הצד הוא תלוי באותה נקודת המבט, כלומר כל צופה רואה לפי "המשקפיים" שלו את המציאות.

חשיבותה של היחסות הפרטית היא הראשונה במעלה, וזאת מכיוון שהיא נותנת הגדרה חדשה למושגי המרחב והזמן, כאשר כעת במקום להגדיר את המרחב השלושה ממדי ואת הזמן כממדים נפרדים זה מזה היא נותנת הגדרה מאחדת שנקראת מרחב-זמן, זהו מרחב אחד המאגד ממדים אלו לתוך מקשה אחת ולפיכך לתוך הבנה מעמיקה יותר של המציאות שלנו בהתגלותה הנסתרת במבט חטוף. בנוסף לכך תורה זו מנבאת את הקשר שבין המסה של אובייקט פיסיקלי בטבע לבין האנרגיה שלו, על פי תורה זו אנרגיית האובייקט שווה למסה שלו כפול מהירות האור בריבוע.

מפתיע לראות כי למרות שתורת היחסות נותנת הסבר עמוק לתכונות ממדי המציאות שלנו היא נשענת אך ורק על ידי שני הנחות יסוד בלבד, אשר מתוכן נגזרות על התופעות והתוצאות של תורה זו.

הנחות היסוד של תורת היחסות הפרטית (באופן מופשט):

  1. עקרון היחסות: על פי עקרון זה חוקי הפיסיקה הינם קבועים עבור כל צופה ממערכת ייחוס שונה.

  2. אינווריאנטיות של מהירות האור: מהירות האור הינה קבועה לכל מערכת יחסותית, כלומר עבור כל צופה מהירות האור קבועה.

מתוך תורת היחסות הפרטית צמחה לה תורת היחסות הכללית. תורת היחסות הכללית אשר הייתה פרי עבודתו של איינשטיין נועדה לתאר את כוח הכבידה – הגרביטציה. על פי תורה זו ממדי המציאות הם שילוב של המרחב (השלושה ממדי: ככל הידוע לנו) וממד הזמן, לממד חדש הנקרא "מרחב-זמן".

ממד זה מתאר את המציאות כיריעה חלקה\- רציפה. בשפה יומיומית יריעה חלקה הכוונה היא ל"סדין ללא שום חורים" כך שניתן להתקדם בו באופן רציף. כאשר מתוך המתמטיקה של תורת היחסות הכללית נובע כי קיימים עצמים הנקראים "חורים שחורים" חשוב לציין שאלו לא באמת "חורים" במרחב זמן אלא פשוט אובייקטים שכוח הכבידה שלהם כל כך חזק עד שאור אינו יכול לצאת ממנו ולכן הם "שחורים".

נתאר בקצרה את היחסות הכללית, הרעיון והמתמטיקה:

על פי תורת היחסות הכללית, כאמור, אנו חיים בממד הנקרא "מרחב זמן" כאשר לכל עצם בעל מסה וצפיפות יש כוח שגורם לעצמים אחרים להמשך אליו.

דוגמא לאובייקט חסר מסה זהו הפוטון אשר זהו חלקיק האור. דוגמאות לעצמים בעלי מסה הם כמובן כדור הארץ. מסה כדור הארץ מוערכת בכ-5.9742×1024 ק"ג, קצת יותר ממשקלה של נמלה, אם מדברים במונחים אסטרונומיים. דוגמא נוספת היקרה בחשיבותה לאובייקט בעל מסה הוא אתה!.

~מי ששולט במקום ובזמן שולט בהכל

הסיבה הפיזיקלית, על פי תורת היחסות הכללית, למשיכתם של גופים לאותם אובייקטים בעלי מסה נובעת מכך שכל אובייקט בעל מסה בעצם מעקם את היריעה החלקה הזו שדיברנו עליה, ולכן גוף שנע בקו ישר יתעקם לכיוון אותו עיוות שיוצר האובייקט בעל המסה.

כעת בטח תשאלו את עצמכם: "אם כך אז למה אני לא מושך אליי שום חפץ?" התשובה היאכי מכיוון שהמסה שלכם קטנה בעשרות מונים מגוף שמייצר כזו משיכה הנראית לעין.

המתמטיקה של היחסות הכללית מתוארת על ידי משוואות שנקראות "משוואות השדה" משוואות אלו, כעשר במספר – לאחר צמצום, מתארות את עקמומיות המרחב זמן כתוצאה מן המסה של האובייקט, כאשר בצד אחד מתואר הכוח שמפעיל האובייקט על המרחב זמן ומן הצד השני העקמומיות שנוצרת על ידו.

משוואות השדה של איינשטיין נשענות על מתמטיקה שנקראת "חשבון טנזורי". אותן המשוואות היו נחשבות מאוד מופשטות ביחס לנוסחאות הכבידה הקודמות, אלו שתיארו את תורת הכבידה\- הקלאסית, ועל כן פיסיקאים רבים נטו לזלזל במודל זה ולא לייחס לו חשיבות כלל, עם פרסום המאמר.

עם זאת, ממש באותה השנה של פרסום המאמר פיסיקאי בשם קרל שוורצשילד (1916-1873 לס"ה) פרסם מאמר נוסף בתורת היחסות הכללית בו הוא נותן פתרון מעשי למשוואות השדה ובכך חיזק את התורה שנחשבת כיום כתורה המסבירה את כוח הכבידה.

עד לימינו אלה (2015) תורת היחסות הכללית אוששה באינספור ניסויים, ואף טכנולוגיות כגון הג'י פי אס נשענות על תורה זו, כאשר הזנחה גורמת לירידה בדיוק הניווט.

קצת על תורת הכבידה הקלאסית:

תורת הכבידה הקלאסית, זו שהייתה מקובלת על הקהילה המדעית לפני תורת הכבידה היחסותית, נבנתה ונשזרה על ידי אחד המדענים החשובים והמפורסמים בכל הזמנים, סר אייזק ניוטון

(1727-1642 לס"ה), במאמר הפורסם בשנת 1687 בשם "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע" תיאר ניוטון את כוח הכבידה וכמו כן את שלושת חוקי התנועה שחלקנו למדנו בתיכון וחלקנו שכחנו.

על פי תורת הכבידה של ניוטון אובייקט שמושך אליו אובייקט אחר, למשל השמש את כדור הארץ, עושה זאת באפס זמן, כלומר אם עכשיו מישהו יעלים את השמש לחלוטין מיד כדור הארץ ישנה מסלולו. עם זאת על פי תורת היחסות הכללית לא כך הדבר מכיוון שעל פי תורה זאת יש בטבע מהירות מקסימלית, זוהי מהירות האור, ולכן גם אם נעלים כעת את השמש ייקח זמן עד שכדור הארץ יחוש זאת וישנה מסלולו (ליתר דיוק כשמונה דקות מרגע שהשמש תיעלם).

  8. חשיבות הצופה בתורות הקוונטים והיחסות

בפרקים הקודמים סקרנו את תורת הקוונטים וכמו כן את תורת הכבידה המקובלת כיום\- תורת היחסות ועמדנו על תרומת תורות אלו למדע המודרני. נראה בפרק זה היבט משותף לשני התורות הללו.

אחת הבעיות הגדולות ביותר שיודעת הפיסיקה כיום היא מציאת "תורה מאוחדת גדולה".

תורה זו אמורה לחבר את שלושת הכוחות בטבע: הכוח הגרעיני החלש, הגרעיני החזק והכוח האלקטרומגנטי, המתוארים על ידי תורת השדות הקוונטית, לבין כוח הכבידה המתואר על ידי תורת היחסות הכללית.

הקוראים חדי העין יבחינו כי קיים הבדל רב בין תורת הקוונטים ותורת היחסות הכללית, ולכן הגיוני לחשוב שיהיה קיים קושי לחבר תורה שתתייחס לשתי תורות אלו כ"חתיכה אחת".

בעוד שתורת הקוונטים קובעת כי לחלקיק יש גם תכונות גליות וגם חלקיקיות והוא יכול להיות בכמה מקומות שונים תורת היחסות הכללית כלל לא מתייחסת למוזרות זו, אך חשוב לציין כי היא אינה שוללת אותה.

דוגמא מעניינת למצב שבו מוזרות של תורת הקוונטים אינה נשללת על ידי תורת היחסות היא תכונת השזירה של חלקיקים. שזירת חלקיקים היא מצב בתורת הקוונטים שבו שני חלקיקים יכולים להיות תלויים האחד בשני למרות שהמרחק ביניהם הוא עצום, כאשר ההשפעה על האחד בשני היא מיידית, ללא שום מרווח זמן. על כן לכאורה תכונה זו קובעת כי ניתן להעביר אינפורמציה באפס זמן עם מרחק גדול באופן שרירותי. על כן יש פה כביכול סתירה בין תורת היחסות אשר קובעת שאינפורמציה אינה יכולה לעבור את מהירות האור, וכל מעבר של אינפורמציה אינו יכול להתרחש באופן מיידי.

יישוב הסתירה נובע מכך שנמצא כי אין באמת מעבר של אינפורמציה בין שני החלקיקים, לפחות לא אינפורמציה קלאסית שאנו מכירים, וכי הערכים המתקבלים, אותן האינפורמציות המתקבלות כתוצאה מן השזירה הן אקראיות כלומר לא דטרמיניסטיות ועל כן בעזרת הטריק הזה שיצר הטבע תורת היחסות לא מופרת. על תכונת השזירות איינשטיין אמר כיזוהי "פעולה מבהילה מרחוק", הוא מצדו דחה תכונה זו על הסף ותר אחר מודל שיסביר בצורה פחות מוזרה ויותראינטואיטיביתאת המציאות שלנו.

נחזור כעת להתייחס לנושא הפרק: "חשיבות הצופה בתורת הקוונטים והיחסות".

למרות השוני הרב שבין תורת הקוונטים לתורת היחסות קיים משהו יוצא דופן בחשיבותו בשתי תורות אלו שיכול לגרום להבנה עמוקה את המציאות שלנו.

תחילה נציין כי תורת הקוונטים ותורת היחסות כמובן פותחו באופן בלתי תלוי עבור בעיות שונות שהפיסיקה התמודדה איתן.

הדמיון הראשוני בשתי תורות אלו הוא מושג השדות, גם בתורת הקוונטים המודרנית (תורת השדות הקוונטית) וגם בתורת היחסות הכללית אנו מתעסקים בשדות על מנת לתאר את הכוחות בטבע. מונח השדה מתייחס לתכונה של מרחב, כאשר קיימים מרחבים הנקראים סקלרים (אלו שדות בעלי גודל בלבד), מרחבים וקטוריים (אלו שדות בעלי גודל וכיוון) וכו'.

הדמיון השני בין שתי תורות אלו הוא חשיבות הצופה למציאות הפיסיקלית. הן בתורת הקוונטים תחת פירושה הנפוץ והן בתורת היחסות לצופה יש חשיבות ראשונה במעלה מבחינת התפישה שלו את האפקטים והמציאות הקיימת סביבו. כלומר הסביבה הפיסיקלית של הצופה עצמו קובעת איך ייראו הערכים הפיסיקליים מנקודת מבטו.

הרעיון כי מחשבה מייצרת מציאות אינו מדויק כלל ועיקר!

שלושת העקרונות הינם:

מחשבה **- >**רצון **- >**כוח

אלו שלושת העיקרים ליצירת מציאות.

דוגמא פיסיקלית:

המצאה של העת האחרונה הנובעת מן ההשלכות הישירות של המדע המודרני ופירושו. דוגמא לכך ניתן למצוא בכתבים עתיקים בקבלה. הקבלה זהו מושג ביהדות שמבטא אספקט שונה מזה שאנו רגילים אליו ומכירים אותו ביהדות. על פי תורת הקבלה לפני בריאת המציאות ולפני הפעולות שנעשו נוצרה המחשבה של יצירת אותן הפעולות, ואלו נוצרו אך ורק על ידי מחשבה, מחשבתו של האל.

בנוסף לכך על פי היהדות כל המציאות כולה היא בתוך "מחשבתו של האל" כלומר כל היקום כולו הוא תת-מודע אחד גדול שמכיל תתי מודע מדרגות שונות, אלו נקראות דרגות נשמה שונות (חי/צומח/דומם וכו').

ניתן לראות דוגמא נוספת לכוחה של המחשבה בתורה הבודהיסטית. תורה זו שמה דגש רב על חשיבות המחשבה של הפרט ועל שליטתו במציאות שלו על ידי מחשבותיו בלבד. למשל, הגעת האדם למצב של נירוואנה שזהו מצב שבו הנפש מגיעה להארה ולאחר מכן איננה חווה סבל כלל ובכך משתחררת מכבלי הגשמיות, ניתן אך ורק על ידי שינוי פנימי שהאדם מייצר לעצמו ולא נובע מדברים חיצוניים לו, כלומר אושר אמיתי כלל אינו תלוי בסובב אותך אלא דרכו היא שביל שאתה עובר עם עצמך. על זה נאמר "איזהו העשיר? השמח בחלקו", כלומר מי זה העשיר? זה ששמח במה שיש לו ולא מישהו שיש לו יותר כסף ממרבית שאר בני האדם.

אם כן ראינו כי על פי תורות עתיקות ועל פי פירושים רווחים של המדע המודרני המציאות כולה מושפעת מאיך שאנו הצופים בה אשר החיים בתוכה בוחנים אותה וזאת מכיוון שאנו קשורים קשר ישיר לכול שאר האובייקטים במציאות, הכול זה אחד!

כל בניין בנוי, כל מחשב שאתם משתמשים בו, וכמובן כל אוכל שאתם אוכלים. הכול התחיל בעולם האינפורמציה, בעולם המחשבה, מחשבתו של היוצר תחילה.

  9. הוליזם, מטריאליזם רדוקציוניזם ואיחודם

המושגים הוליזם, מטריאליזם ורדוקציוניזם הם גישות בפילוסופיה המתארות מערכות מסוימות שפועלות באופן שונה, לכאורה, זו מזו.

הפילוסופיה היא בעצם חקר הטבע מבחינת קיימות של המציאות, ידע, סיבות ותוצאות, אתיקה, לוגיקה, תורת ההכרה, מטאפיסיקה וכו', בקיצור כל דבר שמוח מסוגל לחשוב וכזה שגם לא. מקור מושג זה הוא, איך לא, מיוונית עתיקה אשר פירושו הוא "אהבת החכמה". מושג זה נהגה ככל הנראה על ידי פיתגורס (582-496 בקירוב, לפנה"ס) הזכור לנו לטובה מ"משפט פיתגורס" הקובע כי במשולש ישר זווית, סכום השטח הריבועי של היתר שווה לסכום השטחים הריבועים של שני הניצבים.

הגדרת המושג פילוסופיה איננה אחידה כלל וקיימות לה מספר הגדרות אפשריות שמבטאות גישות שונות להתבוננות בתורה זו.

על פי הפילוסוף עמנואל קאנט (1804-1724 לס"ה) פילוסופיה היא מדע המתאר את הגבולות האפשריים של התבונה, כלומר את החזית של הידע וגבולותיו באם קיימים כאלו. גישה זו טוענת כי הפילוסופיה נועדה בעצם להבהיר לנו מושגים מופשטים לתוך תבנית יותר מדויקת. למשל, "מהו שקר?" או "מהי מחשבה?".

מושג ההוליזם (ביוונית: "שלם") מתאר מודל שבו מערכות אינן יכולות להיות מוסברות או להיקבע אך ורק על ידי סך כל הרכיבים שלה. כלומר "השלם הינו גדול מסך חלקיו".

ההוליזם (מהמילה "הולי" - שלם) יכול לתאר על ידו את מושג ה"רוחניות" של משהו שקיים מעבר למערכת שלנו ושמשפיע עליה אף שאין אנו יכולים לעולם לדעת קיומו.

נציין כי מושג זה יכול להתקשר לתורת הקוונטים באופן הבא:

כפי שהראינו באחד מן הפרקים הקודמים, על פי תורת הקוונטים התוצאות שמתקבלות מ"קריסת פונקצית הגל" הינה אקראית לחלוטין. השאלה היא למה היא אקראית?

הרי אם נזרוק כעת כדור למעלה והוא ייפול (בעקבות כוח המשיכה) נוכל לתת תיאור וערך מדויק מאוד לאופן הנפילה ולמהירות הכדור בכל נקודת זמן אפשרית, מן הזריקה עד הנפילה החופשית.

הרי לכל סיבה יש תוצאה לא? בעיה זו של הקוונטים להסברת התהליכים המתרחשים בעולם הקוונטי הינה אחת הבעיות המסובכות ביותר בעלת פירושים שונים וקשים להבנה.

אחד הפתרונות לבעיה זו מתאר מצב שבו אין אנו חיים בעולם 3 ממדי מרחב פלוס ממד זמן, אלא בעולם בעל הרבה יותר ממדים שאין אנו יכולים למדוד באופן ישיר. בדרך זו נוכל להסביר כי בהחלט יש הסבר מדויק לתוצאות המתקבלות בתורת הקוונטים פשוט אלו כוללות את הממדים היותר גבוהים ולכן אין אנו יכולים לדעת את התיאור השלם ועל כן נדרשת פה תורה הסתברותית שתתאר מנקודת המבט שלנו את "הטבע השלם", כלומר עבורנו הטבע שלם ופשוט המערכת הקוונטית מתנהגת בצורה אקראית – לא דטרמיניסטית, אך מנקודת המבט של ישות שיכולה למדוד גם את הממדים הגבוהים, או שחיה בממדים אלו ומודעת לכל הממדים הקיימים, ההסבר לתוצאות הקוונטיות הן קלות להבנה ודטרמיניסטיות לחלוטין. על כן סביר שאותה ישות תיצור תורה קוונטית השונה משלנו שכוללת ממדים יותר גבוהים ושתהיה דטרמיניסטית כמו בתורות הקלאסיות בפיסיקה.

על כן, כפי שניתן לראות מושג ההוליזם קשור באופן ישיר לערכים האקראיים בקוונטים מפני שמכניקת הקוונטית יכולה להיות מוסברת על ידי קיום המציאות כמערכת הוליסטית.

מטריאליזם הוא מושג פילוסופי המתאר מערכת שבה החומר הינו המציאות היחידה שקיימת, מרכיבה, מסבירה, ומוסברת על ידי הטבע. כלומר מה שיש זה מה שיש, אין מעבר.

דרך זו שרווחה בקרב פילוסופים באירופה של ימי הביניים, איך לא, נחשבה ככפירה בנצרות מפני שהיא דוחה על הסף כל מושג רוחני שלא ניתן להוכחה חד משמעית לקיומו במערכת שלנו. עם זאת פילוסופים רבים נהרו אחרי גישה זו כגון הפילוסוף האיטלקי ג'ורדנו ברונו (1600-1548 לס"ה) אשר היה מבין אלו שהמשיכו להאמין בגישה זו. ניתן לומר שהוא הקדיש חייו לאמונותיו. הוא הוצא להורג על ידי הכנסייה הקתולית.

מן האספקט הפיסיקלי, גישה זו מתארת את התורה הקלאסית שבה כל מכניזם פיסיקלי מוסבר באופן מוחלט באמצעות סך רכיבי המערכת, ואם לא יודעים למה ערך מסוים התקבל (למשל למה מהירות הפלנטה היא X ולא Y) זה מפני שחסרים נתונים שניתן להשלים או שנדרש להעלות את דיוק המדידה.

מושג הרדוקציוניזם מתאר כי מערכת יכולה להיות מוסברת על ידי מספר קטן של רעיונות פשוטים יותר.

נראה כעת כי "הוליזם", "מטריאליזם" ו"רדוקציוניזם" בעצם משקפים אמת אוניברסלית אחת ויחידה ולא רק שאינם סותרים זה את זה הם אף משלימים האחד את רעהו.

נתחיל בהוליזם ומטריאליזם. על פניו, נראה כי שתי גישות אלו מתארות תיאוריות הסותרות האחת את השנייה מבחינת השקפתן.

תיאורית היחסות שציינו אותה באחד הפרקים הקודמים בספר מלמדת אותנו כי לכל "צופה" יש ראיה אחרת לדברים, השקפה אחרת. כאשר כל ערך שונה הוא נכון בהחלט, באופן פיסי תיאורטי ומעשי כאחד!

נניח קיימת ישות שנקרא לה "אדם" החיה במציאות בעלת עשרה ממדי מרחב ועוד ממד זמן, כאשר היא יכולה למדוד – לחוש, לצפות, לתאר אך ורק שלושה ממדי מרחב מבין העשרה ועוד ממד הזמן. כעת, מכיוון שהמציאות שאנו מניחים אותה היא כזו המורכבת מעשרה ממדי מרחב ועוד אחד זמן, אפקטים, תוצאות ומבנה הטבע הינם מושפעים גם כן משאר שבעת ממדי המרחב באופן מסוים. נניח קיים ניסוי מסוים שבו יש השפעה של אותם הממדים. לכן עבור אדם התוצאות המתקבלות (למשל מיקומו של החלקיק) לא ניתנות לחיזוי מדויק. נמחיש זאת באמצעות דוגמא.

נניח את מסלול החלקיקים הבא:

בגרף זה ניתן לראות חלקיק העובר במסלול מסוים לעבר אחד מהמסלולים, א' או ב'.

עבור אדם בכל ניסוי של יריית חלקיק לעבר מסלולים אלו, פעם הוא ב-א' ופעם הוא ב-ב' באופן אקראי ולא ניתן לחיזוי מדויק. אדם ירצה כעת לתאר את התוצאות המתקבלות באמצעות מודל. המודל שהוא יהיה מחויב להתבסס עליו הוא אקראי, כלומר דיוק החיזוי היא איננה מאה אחוזים, וזאת מפני שקיימת לו אינפורמציה חסרה הקיימת בממדים הגבוהים.

כעת נניח ישות נוספת, שנקרא לה למשל "חוה", שגם היא חיה באותם הממדים של אדם אך לעומת אדם היא יכולה למדוד ולצפות בכל הגורמים הקיימים בשאר שבעה ממדי המרחב הנותרים.

על כן בבניית מודל שיתאר את מסלולו של כל חלקיק שמשוגר במסלול לעבר מסלול א' ומסלול ב' חוה תוכל לדעת באופן דטרמיניסטי לחלוטין לאיזה מסלול כל חלקיק ילך, כלומר המודל שלה יהיה קלאסי ויכלול לא יותר ממתמטיקה של תיכון, בעוד זה של אדם יצטרך לכלול מערכת הסתברותית כלשהי.

על כן, נוכל לראות בבירור כי בעוד נקודת המבט של אדם היא הוליזם, מפני שאין הוא רואה את שאר חלקי המערכת ואף לא מודע לה באופן שלם, נקודת המבט של חוה היא מטריאליסטית כי היא רואה את כל המכלול בשלמותו.

כעת נשאל אם כן, אז מי צודק? מי רואה את הטבע בצורתו הנכונה ביותר?

התשובה היא ששניהם צודקים ושניהם רואים את הטבע בצורה הנכונה ביותר! וזאת מפני שלכל אחד יש נקודת מבט פיסיקלית שונה. גישה זו מתבססת כאמור על עקרונות תורת היחסות כי לכל צופה נקודת מבט שונה ונכונה, תלוי בתכונותיו האינדיבידואליות.

כל צופה שקיים בטבע רואה את המציאות מה"משקפיים" שלו. אין אחד אשר רואה אותה בצורה יותר נכונה מרעהו, וזאת מפני שכולם רואים אותה בצורה הנכונה רק מאספקט אחר.

מטאפורית, ניתן לחשוב על פיל באמצע רחבה שבה נותנים למספר של חוקרים לבחון את צורתו כאשר מכסים את עיניהם ורק על ידי מישוש של הפיל במקום אחד בלבד לכל חוקר.

האחד יתאר את הפיל בתור קיר באם הוא נמצא מצידו, האחד בתור נחש, באם נמצא ממולו וממשש את החדק שלו, ואילו האחר כגבעה.

אז מהי צורתו של הפיל? יוצא אם כן שכביכול כולם טועים ולכן צריך את התמונה הכוללת. אך הטבע מלמד אותנו שכולם צודקים מפני שתמיד נראה רק אספקט מסוים של הטבע ולא את כולו בכללותו (אין אנו אלים, כי אם אנשים בני תמותה – לפחות גופנו).

הראינו אם כן כי הוליזם ומטריאליזם מספקים לנו אספקט אחר של טבע שלם יותר, זה שכולל בתוכו את שתי גישות אלו.

כעת נראה כי אף הרדוקציוניזם הינו אספקט אחר של אותו הטבע – אותה המערכת כמו ההוליזם והמטריאליזם.

כפי שהסברנו קודם לכן, גישת הרדוקציוניזם מניחה כיכל הטבע מושתת על מספר מצומצם של הנחות יסוד – אבני יסוד שמהם כל המערכת מושתתת.

נחזור לגישה ההוליסטית, ברור לנו שאדם לעולם לא יכול ללכת בגישת הרדוקציוניזם פשוט מפני שאין הוא רואה את "התמונה השלמה" בעוד שחלק מאבני היסוד נמצאים בכלל בשבעת הממדים הנותרים. עם זאת חוה כן יכולה לתאר את המציאות עם אבני יסוד בסיסים (על זה מושתת כל המדע – על אבני יסוד שמהם מוסקים אוסף של טענות). חשוב לציין שבעוד הרדוקציוניזם מדבר על "אוסף קטן של אבני יסוד" הוא כלל אינו מדבר על מספרם, האם שלוש אבני יסוד? ארבע? או בכלל מספר קטן ביחס למספר הטענות הקיימות? על כן בהכרח חוה יכולה למצוא את אותם אבני יסוד יהא מספרם אשר יהיה.

מכאן ניתן לראות בבירור באופן חד-משמעי שכל גישות אלו אחד הם, ללא יוצא מן הכלל. זאת הטבע קבע והחליט.

  10. טבע הפרדוקסים

בפרק זה נגדיר ונתאר מהו פרדוקס, ניתן דוגמאות ונראה כי מלבד השעשוע ממנו ניתן לגזור טענה מאוד עמוקה בנוגע למציאות עצמה ולהכרתך, ה"אני" שלך מיהו?

פרדוקס (מיוונית עתיקה –"מעבר לאמונה") מוגדר בתור מושג שהסיבה לנכונותו היא בעצם הפרכתו ולהיפך. זוהי בעצם סדרת טענות שנובע מתוכן סתירה, בין הטענות הללו, או בין הטענות לידיעותיו של האדם הבוחן אותן.

הדוגמה הבולטת ביותר לפרדוקס הינו פרדוקס השקרן.

נציג כעת את הפרדוקס ולאחר מכן נבחן אותו בכלים דדוקטיביים.

היה הייתה עיר קטנה בשם ספרטה ובה 10,000 תושבים. יום אחד איש מאזור טיריניס החליט לבצע שאלון עד כמה בני העיר ספרטה אוהבים את הים, הלך הוא לספרטה, ושם פגש איש ספרטה זקן שאמר לו "דע, כל אנשי ספרטה שקרנים" על כן חזר האיש לביתו כי הבין שאנשי ספרטה שקרנים.
אוקי, אז אם כך האם צדק האיש שחזר לביתו לא הלך לבצע את השאלון? האם בכלל אותו הזקן היה יכול לומר את מה שהוא אמר?

התשובה היא לא, וכן.

ראשית, האיש אינו צדק בכך שהלך הביתה מפני שאם האיש הזקן אמר שכל אנשי ספרטה שקרנים, גם הוא שקרן! כי גם הוא איש ספרטה. שנית, האם בכלל הוא יכול היה להגיד דבר כזה? בהחלט! למרות שמתקבלת סתירה אנו מסוגלים לתאר ולהבין את המושג פרדוקס היטב,

למרות שבטבע לעולם אין פרדוקסים. הטבע דוחה אותם על הסף!

דוגמה נוספת לפרדוקס הינו פרדוקס הסבא. פרדוקס הסבא הינו פרדוקס פיסיקלי הבוחן את השפעתו של מסע אחורנית בזמן על המציאות ואת ההשלכות לכך. להלן הפרדוקס:

נניח אדם נוסע אחורה בזמן והורג את סבא שלו לפי שפגש את סבתו, בכך אדם מנע את לידתו ועל כך הוא לא ייסע אחורה בזמן ויהרוג את סבו.

אם כן איך אדם יכול היה להרוג את סבא שלו אם בגלל זה הוא בכלל לא היה קיים?

את הפרדוקס אנו מבינים היטב, בפועל הטבע כאמור לא ייתן לזה לקרות בגלל היותו דוחה פרדוקסים.

פרדוקס משעשע נוסף הוא פרדוקס "אף תשובה אינה נכונה".

להלן הפרדוקס:

כמה כוכבים יש ביקום?

  1. 3

  2. 4

  3. 7

  4. אף תשובה אינה נכונה

ברור לנו שתשובות א'-ג' אינן נכונות, אך האם תשובה ד' נכונה? לא!, בגלל שהיא טוענת שאף תשובה לא נכונה, כולל היא!

דוגמא נוספת היא פרדוקס הכול יכול השואל:

האם ישות שהיא כל יכולה מסוגלת להגביל את עצמה?

אם כן, אז זו סתירה כי היא לא כל יכולה, אם לא זהו גם סתירה כי גם אז היא לא כל יכולה.

קיבלנו פרדוקס.

נעשה כעת סדר בדברים. מצד אחד אנו יודעים על קיומם של אינספור פרדוקסים, מצד שני הטבע לא מתיר אפילו לא פרדוקס אחד!, אם כן איך זה שאנו יכולים להבין את המושג הזה בכלל? ועוד לתת לו דוגמאות שאנו מצליחים להבין?

דבר זה שקול למצב שבו מישהו חי ביקום חסר צבעים כלל, אך הוא יכול להבין מה זה צבע סגול.

בהנחה שהטבע עצמו באמת דוחה פרדוקסים, ניתן לפרש זאת באופן הבא.

אנחנו, או לפחות ההכרה שלנו הם מעבר לטבע שאנו מכירים, אם תרצו, תגדירו זאת בתור "רוחניות". ההכרה מסוגלת להכיל דואליות, היא מסוגלת לקבל מספר רב של תכונות לאובייקט אחד באופן בלתי תלוי האחד בשני. כך, לא נוצר שום פרדוקס הנראה לעין.

כלומר מתוך עצם קיומם של הפרדוקסים אנו מקבלים כי על אף שהמציאות דוחה אותם בתוך אותה המציאות קיימות ישויות (אנחנו) שכן מסוגלות להבין את עצם קיומן.

עניין זה עלול לקשור קשר ישיר בין שאלת קיום הנשמה לגוף, האם מתוך הפרדוקס ניתן להוכיח את קיום הנשמה? האם קבלת דואליות הינה תכונה ייחודית לנו להבדיל משאר בעלי החיים?.

  11. אשליות אופטיות: איך אנו רואים את המציאות

אשליה אופטית היא עיוות בתפיסה חושית אשר מאופיינת בתפיסה מוטעית של המציאות במובן ראייתי.

על מנת שנבין יותר לעומק את האשליה האופטית נבין תחילה איך עובדת בכלל הראייה. הראייה נובעת מאור חוזר או אור ישיר (אור חוזר זהו אור שפוגע בגוף ונפלט ממנו או נשבר על ידו ואילו אור ישיר זהו אור היוצא ממקור אור מסוים כגון מנורה) הפוגע בעין ומשם נאספים הנתונים למוח, והמוח מתרגם זאת למה שאנו רואים. כלומר המציאות עצמה כלל לא כמו שהיא נראית! מה שאנו צופים הוא לפי נקודת המבט שלנו בלבד (נא לקשר לתורת היחסות ולפרקים הקודמים בספר זה).

המציאות שלנו היא זו שאנו בוחנים על פי מוחנו ותחושתנו, כלומר המציאות הינה אינדיבידואלית לכל אחת ואחד מאתנו.

מה שנראה לכם כאמת המוחלטת הוא למעשה, לעיתים קרובות, הטעייה מיסודה של המציאות שנובעת ממוחותינו, תחושותינו ודרך החשיבה אליה אנו רגילים ומכירים.

אם תחושו את המציאות שלא בעזרת חושיכם אתם עלולים להתווכח עם דעותיכם, רצונכם ומהותכם. ראו הוזהרתם!.

על כן אנו למדים כי המכניזם של המציאות בה אנו חיים הוא כזה שתפיסתו על ידי הפרטים החווים אותו הוא אשליות שנובעות מעצם המכניזם הפיסי שלנו.

  12. מהו זמן והאם הוא בכלל אשליה? א'

זמן מוגדר כיחס שבין שינוי שתי תופעות כאשר אורכו תלוי בנקודת ייחוסו של מכשיר המדידה לעומת התופעה אשר נמדדת. מושג הזמן קיים בקרב האנושות מזה אלפי שנים רבות כאשר זמנים כגון שנה, חודש ויום היו קיימים עוד בתחילת דרכו של האדם ועדיין קיימים בקרבו. להבדיל ממושגים פרימיטיביים שהשתנו במהלך היסטורית האדם מושג זה עודנו קיים ואף הכרחי למדע בן ימינו.

הזמן מחולק לשלושה חלקים עיקריים: עבר, הווה ועתיד. חלוקה זו מאפשרת לאדם להבחין בין נקודות זמן שונות כאשר העבר הוא הנתון לנו, ההווה הוא מה שאנו מייצרים חווים והעתיד אינו ידוע ועל כן ניתן לשינוי, להבדיל מן העבר. אך, האם העבר קיים מבחינה פיסיקלית? הרי הטבע פועל בהמשכיות מתמשכת ללא שום זיכרון של העבר. קיימות תשובות רבות לכך כאשר כולן הן פשוט גישות שונות למושג הזמן, ועל כן פירושים שונים לו. הגישה שאט אט תופסת תאוצה בקרב העולם המדעי היא כי זמן כלל אינו קיים. זמן הוא אשליה הנובעת מהזיכרון שלנו ומה שאנו חווים.

סביר שרובכם תדחו זאת על הסף, על כן נראה כעת ניסוי מחשבתי פשוט שיערער חשיבה זו ותגרום לכם להרהר על מושג זה ולבחון אותו מחדש.

להלן רעיון, לא חדש, לייצור הזמן. נניח כדור אחד ויחיד במרחב אינסופי של היקום, הכדור הוא האובייקט היחידי בטבע. על כן כל תזוזה שלו לצדדים, כל סיבוב שהוא מייצר הוא בעצם סטטי ולא בתנועה כלל! מפני שלא משנה למשל אם ינוע לכיוון מסוים או יישאר במקום בגלל שהיקום הוא מרחב אינסופי השאלה באם הכדור בתנועה או בחוסר תנועה היא חסרת משמעות. כלומר ביקום כזה אין זמן כלל!

כעת נניח נוסיף כדור נוסף, מכאן הכדור הזה יכול להתרחק, להתקרב ואף לפגוע בכדור השני, לכן יש פה שינוי בין תופעות. הידד! יש לנו זמן.

כלומר ראינו כי זמן קיים רק ביחס למשהו אחר, אחרת הוא אינו קיים כלל. זמן הוא מושג יחסי, לא רק גודלו אלא אף עצם קיומו!.

חשוב לשים לב שגם ביקום שופע אובייקטים שונים ומשונים, אותו הכדור יהיה חסר זמן באם נתייחס רק ל"תנועתו" מבלי שניקח בחשבון את שאר האובייקטים. בקיצור, הכול תלוי בנקודת המבט.

  13. עולם האמת: האם קיים?

בפרקים הקודמים ראינו כי מושגים שנראים לנו כבלתי נתפשים כגון קיום אל ונשמה יכולים להבחן בכלים מדעיים ולהיות יותר ויותר ממשיים באם נגדיר אותם היטב.

אחת הבעיות הגדולות ביותר של המין האנושי לפני פריצת הדרך העתידנית לעבר פתיחת העיניים לאמת בדבר היקום והמציאות היא בחוסר הגדרת השאלות הפתוחות הגדולות שלו. כאמור, שאלת "האם קיים אל?" הינה חסרת משמעות לחלוטין באם האדם אינו מגדיר מה זה המושג אל.

בעיה נוספת היא בחוסר ההגדרה של תשובה. מהי התשובה שתספק אתכם על מנת שתאמינו לנכונות הדברים? בפרק זה נעסוק בחיים שלאחר המוות, עדויות של מוות קליני והשארות הנפש לאחר המוות. נעמוד על כך שלמרות כל העדויות הקיימות עדיין שאלת השארות הנפש נחשבת שאלה פתוחה ואף פסבדו-מדע, השאלה היא למה? ומי שמחפש את התשובה לשאלת קיום הנשמה מחויב להגדיר איזו תשובה תספק אותו!

~מי ששולט במקום ובזמן שולט בהכל

עולם האמת מוגדר ביהדות כעולם הרוחני, זה שבה לאחר מותנו. מושג החיים לאחר המוות מתייחס למצב כללי שבו קיימת המשכיות של ה"אני" לאחר המוות. רעיון זה של המשכיות ה"אני" לאחר המוות מלווה את האדם מזה אלפי שנים, כאשר עמים עתיקים כגון העם השומרי, הכנעני, במצרים העתיקה ויהדות ראו במושג זה חשיבות ראשונה במעלה כבסיס לדתם.

התרבות השומרית אשר נמצאו עדויות לקיומה כבר מלפני כשבעת אלפים שנה מאופיינת בהתפתחות האדירה של המין האנושי מן ההיבטים הטכנולוגיים למשל בגידול החקלאי (בניית מערכות השקיה מורכבות המתבססות על כלים מורכבים), התקדמות פורצת דרך בהנדסה, אסטרונומיה ואמנות.

אמונתם של השומרים הייתה פוליתאיסטית, האל הראשי שלהם נקרא "אן" אשר זהו אל השמים.

שימו לב רק לדמיון בשמות האל הראשי בתרבויות העתיקות בכל היבשות ברחבי הגלובוס "אן"– שומרים, "אדני"– יהודים, "אתון"– מצרים העתיקה, "אודין"– מיתולוגיה נורדית, "אינטי"– בתרבות האינקה.

הם, השומרים, הינם העדות הראשונית ביותר לאמונה בעולם הרוח, בנשמה, במלאכים, שדים ונשמות.

על פי האמונות הגדולות בעולם – היהדות, הנצרות והאיסלם, מושג הנשמות, העולם הרוחני והחיים אחרי המוות קיימים, ולא רק שהם קיימים אלא חלק בלתי נפרד מהקיום בעולם הזה.

על פי היהדות למשל, העולם הזה הוא רק שביל קצר, סמטה, לקראת עולם הרבה יותר רחב במרחב ובזמן.

העולם של החיים אחרי המוות נקרא "עולם האמת" מפני שעל פי הקבלה – ביהדות העולם בו אנו חיים הוא עולם השקר. עולם השקר מתאפיין בכך שהאמת בדבר המציאות קיום בורא, נשמות, האני שלך, הוא בעצם נסתר וכלל לא גלוי לעין. בנוסף לכך לעולם לא נוכל לדעת (להרגיש ולהכיל מבחינה אינטואיטיבית כן!) באופן מוכח קיומם של דברים. אפילו את הקיום שלכם לעולם לא תוכלו להוכיח! ("אני חושב משמע אני קיים?" לא...)שום דבר לא ניתן להוכחה כלל, שום דבר לא חד משמעי בעולם זה.

אחת הראיות לקיום של הנשמה לאחר המוות מצוי לא רק בחומרי קריאה עתיקים של דתות רבות ברחבי העולם אלא גם במקרים של מוות קליני שהתרחשו בעבר הרחוק, הקרוב, ואף בהווה. המונח מוות קליני מתייחס למצב שבו הלב של האדם מפסיק לפעום ובעקבות כך דם וחמצן אינם מגיעים למוח שלו למרות שרקמת המוח עדיין חיה. זהו מצב זמני של איבוד הכרה שיכול להתרחש החל מכמה שניות ועד דקות ארוכות.

החוויה שנובעת ממוות קליני היא כמעט תמיד אותה החוויה כאשר ההבדלים ביניהם הם בפרטים מאוד מינוריים.

נתאר כעת את ההגעה למוות קליני ואת החוויה הזו, שנקרית "חוויה חוץ גופית", על פי אלפי עדויות של אנשים שחוו אותה. בתחילה נתאר את הסיפור מנקודת המבט של העדים מהצד ולאחר מכן את נקודת המבט של האדם שחווה זו.

מנקודת המבט של צופה מהצד:

"אדם הלך ברחוב ובפתאומיות התמוטט, אנשים הזמינו אמבולנס כאשר אלו ניסו לבצע בו החייאה ולטפל בו אך הוא עדיין נשאר ללא דופק, לאחר שהבהילו אותו לבית החולים, שם, הצליחו להחזיר לו את הדופק והוא שב לחיים".

מנקודת המבט של אדם:

"הלכתי ברחוב ופתאום הרגשתי תשישות והתמוטטתי על הקרקע, לאחר מכן ראיתי את הגופה שלי מונחת על הקרקע ממבט מלמעלה, כאילו הנשמה מרחפת, לי לא היה כלל גוף רק הייתי מסוגל לראות ולהרגיש, ראיתי אור לבן חזק מאוד בצורת מעגל כאילו זה מנהרה לעבר מקום אחר, נמשכתי אליה והרגשתי כאילו היא משרה עליי תחושה של טוב כמו שלעולם לא הרגשתי הסתכלתי שוב בקרקע וראיתי שאני בבית החולים ומנסים להחיות אותי, אחרי שבריר שנייה הרגשתי שאני נמשך לקרקע במהירות עצומה ומבהילה ואז שבתי לחיים"

על פניו נראה כי פשוט האדם שהתמוטט הזה את הכול בזמן ההתמוטטות שחווה, ושדמיון זה אינו קשור למציאות כלל.

אך נציין שתי נקודות חשובות:

אנשים רבים שחוו חוויה חוץ גופית טוענים כי ידעו בדיוק מה הצוות הרפואי אמר ועשה וכמו כן את המחשבות הפנימיות שלהם. לאחר בדיקה של מאות מקרים נמצא כי באמת ידעו באופן "טלפתי" את המחשבות של הצוות הרפואי ושאר העדים בזירה ברמה מאוד פרטנית שלעיתים לא הייתה קשורה כלל לעצם הטיפול עצמו. בנוסף לכך אנשים נוספים שחוו חוויה כזו בבית החולים ידעו איך נראו האנשים בחדרים נפרדים שליד חדרם ומה היו מחשבותיהם.

לבני האדם יש כל עת בשנתם חלומות, לפעמים זוכרים אותם ולפעמים לאו. אך תמיד החלומות שונים זה מזה ואינדיבידואלים האחד מרעהו, בהנחה שבאמת הייתה הזיה בזמן המוות הקליני איך יכול להיות שאלפי מטופלים טוענים כי ראו תמיד את אותו האור והרגישו כמעט תמיד את אותן התחושות? יש שיגידו כי זאת בעקבות כך שכולם כבר יודעים איך צריכה להראות חוויה זו. אך האם פעם ראיתם משהו כל כך מוחלט מבחינת אותה החוויה של עדים רבים? האם זה סביר? כן, כשהיא מתרחשת באופן בלתי תלוי למחשבות שלך כמו החוויה של ראיית מטוס החולף או גשם שיורד.

חוקרים רבים בעולם האקדמי ביצעו מחקרים בנוגע להשארות הנפש, ולקיום של הנשמה לאחר המוות. אחד המחקרים ההיקפיים ביותר נעשה במחקר שנערך באוניברסיטת סאות'המפטון החל משנת 2008 וכלל כ-2060 מטופלים מחמישה עשר בתי חולים משלוש מדינות, אנגליה, ארצות הברית ואוסטריה. במחקר זה נמצא , על קצה המזלג, כי למספר רב של מטופלים הייתה חוויה חוץ גופית במהלך המוות הקליני שהם חוו כאשר בנוסף לכך מצאו החוקרים כי לפעילות המוח נמשכה במהלך המוות. אחת המסקנות העיקריות הנובעות מהמחקר שלהם היא כי המחשבה הכללית בנוגע לחוויה של לאחר המוות היא הרבה יותר שכיחה ממה שרובינו היינו חושבים ומתארים.

ראינו אם כן כי בנוסף לטענות פסוקים עתיקים בנוגע לקיום נשמה, חיים לאחר המוות וכו' קיימות עדויות עכשוויות לדברים. כעת, נשאל את עצמינו את השאלה הבאה:

אם באמת יש עדויות לכך איך זה שאין אנו כחברה מפותחת בעלת מדע הנשען על ראיות אמפיריות רואים בקיום נשמה וחיים לאחר המוות אמת מוחלטת? למה זו עדיין שאלה פתוחה עבורנו?

התשובה לכך היא שבעצם אחת הבעיות בהוכחת קיומם של דברים אלו היא בכך שמעולם לא הוגדרה מהי תשובה שתספק את בני האדם לאמונה בדבר קיומה של נשמה, רוחניות וכו', ובאין הגדרת תשובה מספקת לעולם לא תימצא הוכחה מספקת. על כן נושא זה יישאר לנצח שאלה פתוחה עד שלא תשתנה החשיבה האנושית לעבר הגדרתה של תשובה היטב ואף הגדרת השאלה בצורה המדויקת ביותר.

  14. הוכחה לידיעת קיום דינוזאורים כבר מלפני אלפי שנים?

על פי המדע המודרני גילויים של הדינוזאורים התרחש במאה ה-19 לספירה הנוכחית כאשר גיאולוג בריטי בשם וויליאם בקלנד (1784-1856 לס"ה) מצא עצמות בעלות אורך יוצא דופן בגודלן \- של דינוזאורים.

המילה דינוזאור הוא הלחם של המילים היווניות "לטאה" ו"אימים", כלומר "לטאת אימים".

בכל ספרי הלימוד בנוגע לדינוזאורים ולקיומם נטען כי גילויים זה של הדינוזאורים התרחש בסביבות השנים 1815-1824.

עם זאת, תיאור זה של הדינוזאורים קיים עוד הרבה לפני כן, יותר מדויק, כמה אלפי שנים לפני כן.

כבר בספר בראשית פרק א' פסוק כ"א כתוב על כך שלפני יצירת האדם היו קיימים "תנינים גדולים" וחיות אשר שרצו במים וכמו כן העופות.

חשוב לשים לב שכתוב כי גם העופות היו בתקופה זו. על פי המדע המודרני הקבוצה אשר לא נכחדה מבין כל שאר המינים אלו העופות, וחיות ששורצות במים.

כלומר על פי בראשית חיות אלו היו לפני קיום האדם על פני הארץ, דבר התואם את התיאוריה המקובלת כיום.

בנוסף לכך, על פי המיתולוגיה של שבט האינקה (ראשיתו של שבט זה הינו מלפני כארבעת אלפים שנים ואחריתו לפני כחמש מאות שנים) אחד האלים הראשיים, האל וירקוצ'ה, ברא את העולם, בדומה לסיפור הבריאה בבראשית, לפני בריאת השמש, הירח והכוכבים. כאשר הוא ברא יצורים ענקיים ולאחר מכן השמידם וזאת על מנת ליצור את בני האדם אשר היו קטנים בהרבה מהראשוניים.

ראינו אם כן, באופן מאוד מתומצת, כי הוכחה זו של קיומם של הדינוזאורים היה קיים כבר מלפני אלפי שנים, בכתבים מתרבויות שככל הנראה היו בלתי תלויות, הן במרחק והן בזמן.ראוי לחוקרי הכתבים העתיקים להיות בעלי מידת ענווה ולא ללכת במגמה המסורתית שקובעת כי כל הכתבים העתיקים הינם אלא פרי מוחם הקודח של אותה בני אותה התרבות.

  15. האם סיפורי עלילות גילגמש מפריכים את נכונות ספר בראשית, או שמא מחזקים אותו?

עלילות גילגמש הוא אוסף סיפורים עתיק הלקוח מן התרבות השומרית. קובץ זה מתוארך לכאלפיים שנה לפני הספירה. גילוי קובץ זה נעשה במקרה על ידי החוקר האשורי הורמוז דרסאם (1910-1826 לס"ה) כאשר הוא נמצא מבין אוסף הכולל אלפי קבצים רבים בכתב היתדות בספרייה בעיר נינווה הנקראת "ספריית אשור-בניפל" (ככל הנראה אחת הספריות העתיקות בעולם, בת אלפי שנים).

על פי עלילות גילגמש, גילגמש היה מלך בעיר אורוך כאשר היה שני שליש אל ושליש בן אדם. בסיפור זה גילגמש מבקש מבן אדם לשעבר וכעת אל, בשם אותנפישתים לספר לו את סיפור המבול וכך הוא עושה.

אותנפישתים מספר לגילגמש כי את המבול תכננו שני אלים אנו ואנליל, כאשר הסיבה להישרדותו של אותנפישתים הייתה בעקבות כך שאל אחר בשם אאה גילה זאת לאותנפישתים ואמר לו שעל מנת לשרוד עליו לבנות תיבה גדולה ולהכניס לתוכה את כל החי, ואותנפישתים עושה כן. נחלצים לעזרתו בני משפחתו ותושבי העיר שבה חי. עם בו המבול כל שאר בני האדם שלא היו בתיבה הושמדו כליל כאשר המבול כולו נמשך כשבעה ימים תמימים. לאחר סיום המבול מגלה האל אנליל כי אותנפישתים ושאר בני משפחתו וקרוביו ניצלו מהמבול אשר הנחית על הארץ, לבסוף הוא מחליט להעניש את שאר החוטאים אשר שרדו ולהעלות את אותנפישתים לדרגת אל החי חיי נצח.

במבט ראשוני ניתן לראות כי סיפור זה דומה בהכרח לסיפור המבול המופיע בספר בראשית. בנוסף לכך קיימים פרטים נוספים שהחסרנו כאן אשר מחזקים את קיום הקשר בין סיפור הבריאה התנ"כי וקובץ זה. בגישה המחקרית המסורתית של המקרא נראה כי בעצם סיפור המבול המקראי הוא פשוט חיקוי לסיפור זה, אך נשים לב לפרט קטן אך חשוב לאין שיעור.

בהנחה שבאמת סיפור המבול המקראי הוא נכון, מכאן סביר שנח אשר הוא האישיות המרכזית בסיפור זה ובניו אשר חוו חוויה זו סיפרו על כך לילדיהם במשך דור ודור. מכיוון שמדובר פה על בני אדם אלו שינו סיפור זה כל אחד על פי טעמו עד שלבסוף נכתב סיפור מבול אחר על אישיות אחרת, כביכול, בשם אותנפישתים ולא על נח המקורי. כלומר בין אם הסיפור המקראי נכון או לא, לא ניתן להוכיח כי עלילות גילגמש מפריכות נכונותו. עם זאת בהנחה שהסיפור המקראי נכון הגיוני לחשוב שיקומו סיפורים כגון עלילות גילגמש מכיוון שאירועים היסטוריים כאלו עוברים מדור לדור.

מלבד מיתוס שומרי זה, קיימות תרבויות עתיקות רבות שרואות בסיפור המבול נכונות מוחלטת.

למשל, במיתולוגיה היוונית ואף הרומית, זאוס האל הגדול החליט כי יש להשמיד במבול את בני האדם בעקבות החטאים שלהם. בסיפור זה הניצולים שנשארו הם דאוקליון ובחירת ליבו פירה ששרדו, איך לא, באמצעות בנית תיבה.במיתולוגיה הסינית מסופר על מבול שפקד את הארץ כאשר אלו ששרדו היו שני אלים מי-שי ואשתו נו'וה.

על פי המיתולוגיה ההודית העולם החדש נוצר לאחר שהקודם נשטף במבול וזאת בעקבות החטאים שיושבי המקום ביצעו.

חשוב מאוד לציין כי בין אם היה קשר בין תרבויות עתיקות אלו ובין אם לא, סביר שסיפורים כאלו היו כל כך מוטמעים וחשובים עבורם שהם בחרו לשים אותם בראש מענייהם כסיפורים היסטוריים של אבותיהם.

~מי ששולט במקום ובזמן שולט בהכל

  16. מושג האפס והחלוקה באפס: הבנת המציאות?

במבט חטוף נראה כי המספר "אפס" הוא לא יותר מאשר עוד מספר מבין כל שדה המספרים שאנו מכירים. עם זאת מספר זה טומן בחובו את אחד הרמזים החשובים והברורים ביותר לאופן שבו המציאות שאנו חיים בה עובדת.

בכתבי טקסט עתיקים כדוגמת הירוגליפים במצרים העתיקה שבה הסמל לאפס סימל גם שלמות ועל פי האמונה ההינדואיסטית כי בתחילה הייתה כל המציאות כלום וגם לא לא כלום, היה האפס אובייקט ששויך לכלום – לריק ועל כן הוא מבטא את ההיפך הגמור מהכול. מחקר מאוחר יותר של המתמטיקאי ההודי בראהמגופטה (668-598 לס"ה) בחן באופן יותר מדוקדק ומתמטי את האפס כמספר מבין שאר המספרים.

על פי היהדות המציאות נבראה "יש מאין" כלומר מאפס נוצר הכול, וכך גם הדת ההינדואיסטית מאמינה כי בתחילה לא היה דבר כלל ומתוך זה צמח הכול. חיבור מפתיע וישיר הוא הקשר של המדע המודרני שטוען אף הוא כי בתחילה לא היה כלום, היה ריק – נקודה חסרת ממדים עם אפס מרחב ואפס זמן!, ומשם הכול נוצר.

בניסיון להתחקות אחר משמעות האפס נציג כעת שני טיעונים חשובים בנוגע להתנהגות האפס ומה אפשר ללמוד ממנו בנוגע להיווצרות המציאות.

בהנחה שנקבל את הטענה כי כל המציאות נוצרה מן הריק, מן האפס, אנו מאמינים כי נוכל למצוא שרידים של זה באמצעות ההיגיון שהטבע טבע בנו.

ניתן בהחלט למצוא כי האפס הלא כלום בשילוב מעניין עם האינסוף נותן את כל המציאות שלנו!

אך תחילה נציג מונח מתמטי חדש, "פונקצית זטא של רימן".

פונקצית זטא של רימן היא פונקציה מתמטית אשר קרויה על שם המתמטיקה הגרמני ברנרד רימן (1866-1826 לס"ה) שחקר פונקציה זו לעומק. באופן מופשט פונקצית זטא של רימן מתארת סכום אינסופי של מספרים (נקרא "טורהרמוני"). מתוך פונקציה זו מתקבל דבר מאוד מוזר ומעניין. אנו מקבלים כי הסכום האינסופי של אחד פחות אחד ועוד אחד וכו' עד אינסוף נותן את הערך חצי, כלומר 1/2=...+1-1+1-1+1-1. זוהי תוצאה שנובעת באופן ריגורוזי לחלוטין מן המתמטיקה!. מתוך טור אינסופי זה נוכל לחסר את האחדים, ולקבל סכום אינסופי של אפסים, שגם הם ייתנו חצי. כלומר סכום אינסופי של אפסים, כאשר זהו טור של פונקצית זטא של רימן, נותן מספר! מהכלום נוצר יש.

כלומר אם ניקח סכום של כל האפסים לא נקבל אפס, כמו שהאינטואיציה שלנו אומרת, אלא נקבל את המספר חצי, ועל כן מן הריק נובע מספר ממשי. לא רק זה אלא כל המספרים השלמים נובעים מתוך סכום אינסופי של אפסים. כלומר ניתן למצוא הוכחה מתמטית כי כל המציאות כולה, גם ה"הכול" וגם ה"כלום" נוצרו מן הריק, מן האפס. יש מאין.

נניח יש לנו אוסף של מספרים שנכנה באות,S {0,x,y,z,...}S= כאשר המספר אפס כלול בקבוצה זו. על פי המדע המודרני אין כל משמעות לחלוקה באפס, מכיוון שתוצאה זו היא מחוץ לתחום ההגדרה של המבנה המתמטי שלנו. לעומת זאת בהודו העתיקה רווחה האמונה כי חלוקה באפס נותנת אפס גם כן, וחלק טענו כי חלוקה באפס נותנת את הערך אינסוף.

נניח כי אכן קיימת חלוקה באפס כך שהמספר שמתקבל יהיה אף הוא שייך לקבוצה S, לכן עבור x כלשהו נקבל למשל כי x/0=z אך מפה נקבל באופן ישיר כי x עצמו שווה אפס מכיוון שעל ידי פעולה אריתמטית פשוטה של העלאת המכנה לאגף השני נקבל ש-x=z*0=0. בעשייה זו לכל המספרים נקבל בסופו של יום כי אוסף כל המספרים ששייכים לקבוצה S הוא אפס,

x=y=z=...=0. כלומר באם החלוקה באפס מוגדרת אז כל המספרים הם אותו מספר והם אפס. אך זה לא אפשרי בגלל שאם באמת החלוקה באפס מוגדרת וכל המספרים שווים אפס נקבל בהכרח ש-x/x=0 אך זה לא נכון מכיוון שחלוקה של מספר בעצמו שנותן מספר מוגדר הוא תמיד 1 ולא 0, אך לא יכול להיות שנקבל אחד כי הוא מחוץ לקבוצה שלנו S כי כבר קיבלנו שכל איבריה הם אפסים.

על כן קיבלנו כי החלוקה באפס חסרת משמעות מכיוון שהיא מביאה אותנו למצב שבו יש רק איבר אחד והוא אפס ולכן כל חילוק בין איברים שזה בעצם היחס בין איברים הוא חסר משמעות מכיוון שיש רק איבר אחד, "הכלום".

~מי ששולט במקום ובזמן שולט בהכל

כפי שטענו מקודם על פי האסטרופיסיקה המודרנית היקום נוצר מכלום, וזאת מתוך תיאורית המפץ הגדול. אך חשוב לציין שיותר מכך, מתוך משוואות השדה של איינשטיין המתארות את תורת היחסות הכללית, זוהי התיאוריה של כוח הכבידה, היקום התחיל מכלום והוא עדיין מבנה שנוצר מתוך אותו הכלום.

  17. פרקטלים: הוכחה לאינטליגנציה מאחורי הבריאה?

פרקטלים הינם צורות גיאומטריות שמורכבות מהרבה עותקים של עצמן, כך עד אינסוף. על כן, אם נסתכל על פרקטל ברזולוציה יותר גבוה נראה בדיוק את אותה הצורה שראינו מקודם. להבדיל מהממדים שאנו רגילים אליהם, כמו ממד הזמן שהוא חד ממדי, או ממדי המרחב שהם שלושה ממדיים, ממד הפרקטלים מקבל ערכים די מוזרים, ערכים שבריים, כלומר לא שלמים!

דוגמא לפרקטל: מבנה זה מורכב ממשולש כך שמכל צלע שלו נבנים משולשים קטנים יותר, וכך עד אינסוף. צורה פרקטלית זו נקראת "משולש שרפינסקי", על שם מגליה המתמטיקאי הפולני וצלב שרפינסקי (1882-1969 לס"ה).

מבנה פרקטלי מפורסם נוסף נבנה על ידי קבוצה מתמטית ייחודית הנקראת "קבוצת מנדלברוט" על שם מגליה המתמטיקאי הצרפתי-אמריקני בנואה מנדלברוט (2010-1924 לס"ה)

מחקרים רבים טוענים כי פרקטלים הינם תופעה טבעית ולא רק שעשוע מתמטי הנדסי. ראיות לכך ניתן למצוא במספר רב של אובייקטים בטבע. להלן כמה דוגמאות:

דוגמה מצוינת לפרקטל זהו הברוקולי!

כפי שניתן לראות בבירור מן הברוקולי, הוא בעצם פרקטל מפני שכל חלק קטן ממנו נראה כמוהו, כשלם בעל אותו המבנה. נא לבחון זאת בעצמכם בהגיעכם לסופר הקרוב לביתכם.

דוגמא נוספת היא עלים, קיימים עלים שנראים כפרקטלים, כך שכל עלה מורכב מעלים קטנים יותר הדומים לו.

דוגמא מעניינת נוספת זהו שבלול ים. על גבו של שבלול הים ניתן לראות פרקטל מפורסם, הנקרא "עץ פיתגורס", ולעומת זאת שבלול הים עם עצי פיתגורס על גבו גם קיים.

רבים טוענים כי עצם קיומם של מבנים מתמטיים ייחודיים אלו, הטבע מרמז על ישות תבונית שבראה את המציאות עם מחשבה מתמטית לכך. אלו רואים בקיומם של הפרקטלים בטבע כחלק בלתי נפרד ממנגנון הבריאה עצמה, כך שניתן, על פי עדויות מן הטבע, לזהות את התבניות שהטבע יוצר כאילו תוכנת מראש. ראוי לציין שאחרים כלל לא מקבלים גישה זו ורואים בה כניסיון להוכיח קיום אל בלא ראיות מספיקות.

בנוסף לכך, רבים מאמינים כי הטבע עצמו הינו פרקטל אחד גדול, ועל כן קיימות סקאלות כל כך גדולות בין החלקיקים היסודיים בטבע לבין הגדלים האסטרונומיים באותו הטבע ממש, ועל כן, תיאורטית, גלקסיות ופלנטות שלמות יכולות להיווצר מטיפה אחת של גשם או מתנועה קלה של גופנו.

הנחה זו של קיום טבע פרקטלי (כלומר שכל מבנה בנוי מהעתקים קטנים שלו) איננה הכרחית כלל על מנת לטעון כי לטבע עצמו יש רזולוציות אינסופיות, כלומר בגודל שלנו יהיה מזערי יכולים להתקיים גלקסיות שלמות, התנאי היחידי שצריך לדרוש הוא כי למרחב-זמן שלנו פשוט אין נקודה חסר ממדים. כל אובייקט מרחבי בטבע הוא פשוט בעל שלושה ממדי מרחב לפחות, ולא פחות. על כן כל מה שנראה, מנקודת המבט שלנו, כנקודה יכול להיות עולם ומלואו.

  18. חי צומח דומם ומה שביניהם

בעולם שלנו ניתן לסווג את כל הישויות הפיסיקליות לשלושה סוגים אפשריים: "חי", "צומח" ו"דומם". לכל סוג יש תכונות שונות המבדילות אותו.

הדומם מאופיין בחוסר חיות, לא חי ולא מת ועל כן יכול להתקיים לעד מבלי לעבור שינוי כימי כלשהו (כגון יהלום) או לטווח קצר עד שהקשרים הכימיים שלו מתפרקים כתוצאה מסביבתו או מהזמן (כגון נייר). הדבר החשוב ביותר שהוא זה שיבדיל בין הדומם לחי הוא בכך שלהבדיל מן החי הדומם מתנהג באופן דטרמיניסטי (לפחות בהתייחסות הלא קוונטית שלו) ועל כן כל תכונותיו והתנהגותו בסביבות שונות הוא, באופן תיאורטי, ידוע מראש.

עם זאת, החי בא לידי ביטוי בהתנהגות שכמעט אף פעם לא ניתנת לחיזוי באופן מדויק. החי מאופיין באורגניזמים של הישויות הדוממות. כדי שישות פיסיקלית תיקרא חיה אליה לקיים שלושה תנאים עיקריים המבדילים אותה מן הדומם:

הומיאוסטזיס: ישות בעלת תכונה זו מאופיינת בכך שהיא מסוגלת לשמור על איזון פנימי באופן קבוע ורציף וזאת על מנת לשמר את עצמה באופן כמעט מחזורי.

תורשה: סך כל אינפורמציית היווצרותה של הישות החיה כלול בתוך יוצריה ומועבר אליו בתורשה, כאשר מידע זה יכול לעבור שינויים בין דורות כך שלכל דור השינוי יהיה קטן וכמעט חסר הבחנה.

התפתחות החי: בהכרח לכל ישות המוגדרת חיה יש רצף חיים החל מהיווצרותה, בגרותה ותהליך הזדקנותה עד למוות כאשר כל תהליך כזה ניתן בהכרח לאבחנה בכל נקודת זמן של משך חייה.

חקר החי הוא כמובן אחד התחומים החשובים ביותר של האנושות, וזאת מכיוון שחשיבותו רבה במעלה. ראשית, האדם נחשב כישות פיסיקלית חיה ועל כן כל מחקר בנוגע לתורשתו, לשינויים הגנטיים ולתרופות אפשריות נחשב רב בחשיבותו.

הישות הפיסיקלית שהיא בין החי לבין הדומם הינו הצומח. הצומח מאופיין בכך שלהבדיל מן הדומם הוא משתנה בזמן בתהליך של התהוותו. צומח זהו כל ישות שמתרחשת בה פוטוסינתזה. הפוטוסינתזה זהו תהליך של הפקת אנרגיה ותרכובות שהן אורגניות מאנרגיית האור. תהליך זה של הפקת האנרגיה מתבצע על ידי ניצולו של אנרגיית האור (אנרגיית הפוטונים) עם שילוב של פחמן דו חמצני (2CO) ומים (O2H).

קיימים בטבע בעלי חיים שהם חצי "חי" וחצי "צומח", למשל שבלול הים נחשב לאחד כזה מני רבים. מראיות אלו נובעת מסקנה מאוד חשובה בנוגע לטבע החיים על פני כדור הארץ. נבנה מסקנה זו בכמה שלבים עיקריים.

תחילה נשים לב שאין עוררין כי אבני היסוד של כל ישות פיסיקלית היא בדומם, בחלקיקים ואטומים, כאשר ההבדל היחידי בין החי הצומח והדומם הוא רק במערכת שלהן הכוללת מנגנון ייחודי לכל פרט ופרט. על כן בבסיס הכול זה "דומם".

בשלב הבא נשים לב כי ההגדרות של החי הצומח והדומם מתבססות על פעולות שניתנות לתיאור באופן מאוד קשיח ללא גבול ביניים, למרות שקיים כזה גבול – ראה שוב בעלי החיים שהם חצי חי וחצי צומח. על כן יש להגדיר סקלה חדשה על מנת לתאר את כל היצורים אשר חיים על פני האדמה.

ניתן לעשות זאת על פי הטענה הבאה:

"כל הישויות הפיסיקליות בטבע אינן אלא דרגות שונות של מושג הקיימות – החיות, כאשר כל ישות כזו ניתנת לתיאור באמצעות ספקטרום של מצבים אפשריים כאלו"

מטענה זו נובע בעצם כי כל החי, הצומח ואף הדומם הוא בעצם אותה הישות רק ברצף ספקטרום שונה זה מזה.

כאשר אנו עושים כן אנו מקבלים כי ברמת המאקרו כל הישויות הפיסיקליות אחד הן מבחינת המנגנון המחיה, אך כל ישות כזו בעלת מורכבות שונה אשר בסופו של דבר ניתנת לסיווג בסקאלה שונה מבין ספקטרום אחד של קיימות.

  19. הכול זה אחד – שאיפת המציאות לאחדות

בפרקים הבאים של הספר ניתן לראות כי הן על פי ההיגיון האובייקטיבי והסובייקטיבי שלנו כל המציאות שאנו חיים בה היא אחת. עובדה זו עולה בקנה אחד לאמונתם של העמים הקדומים שראו בעובדה זו כבסיס להווייתם ולהתהוות המציאות, כדוגמת ההינדואיזם אשר טוענת כי קיימת נשמה אחת לכל היקום– זהו השלם האחד,היחיד האינסופי, כאשר הוא הגורם וההוויה למציאות שלנו. מעניין לראות שגם המדע המודרני, הכולל את תורת הקוונטים, מסכים עם טענה זו לחלוטין.

דוגמא נוספת להבדיל מתורת הקוונטים הינה אישושה של תיאורית המפץ הגדול.

על פי תיאוריית המפץ הגדול כל המציאות כולה הייתה בעצם נקודה חסרת מימדים שהתפשטה לעבר המרחב האינסופי ועם התפשטותה נוצרו כל החלקיקים, הגלקסיות והפלנטות שאנו מכירים.

כלומר גם על פי תיאוריה זו הכול התחיל מאחד, ועל כן הכול הינו אחד. על פי תיאוריה זו לפני המפץ הגדול לא היה זמן ואף לא מרחב, מכיוון שהייתה כאמור רק נקודה אחת חסרת מימדים, היא נקודת הסינגולאריות.

נשים לב כי השאלה"מה היה לפני המפץ הגדול?" הינה חסרת משמעות לחלוטין, וזאת מכיוון שלפני המפץ הגדול לא היה זמן כלל, על פי התיאוריה.שימו לב שבדומה לפרק בספר זה העוסק במשמעות הזמן, גם כאן על פי תיאוריה זו זמן לא היה קיים כאשרהיתה רק ישות פיסיקלית אחד ויחידה, אותה הנקודה (נקראת גם נקודת הסינגולאריות הכבידתית).

תיאורית המפץ הגדול אוששה באמצעות ארבעה מחקרים שונים ובלתי תלויים האחד ברעהו, וזאת על ידי גילוי קרינת הרקע הקוסמית אשר נחשבת כ"שאריות התרחשות המפץ הגדול", ומדידת ההתפשטות של היקום הנראה.

נציין רק כי יש מדענים רבים הטוענים שבעצם אישושה של תיאורית המפץ הגדול בעצם איששנו את קיומו של אל בורא ויוצר, מפני שהוא ברא "יש מאין" מפני שאין כל סיבה לחשוב למה התרחש מפץ זה שיצר את הזמן דווקא בעת ההיא ולא בזמן אחר.

נגדיר כעת את שאיפת המציאות לאחדות באופן הבא:

"כל הטבע כולו שואף לחזור להיות אחד, ועל כן להיות במצב יציב שוב כאשר תחילה כל רובד בנפרד שואף להיות אחיד במרחב"

להגדרה כללית זו השלכות רבות. תחילה נציין שהבאנו אותה לא יש מאין, אלא מתוך הבנת כתובים עתיקים בנושא אחדות היקום (לקוראים: נא לחפש ולמצוא אישוש לטענה זו).

מתוך משפט זה ניתן להבין כמה אבני יסוד של הטבע, נציג שתיים מתוכן:

אנטרופיה – אנטרופיה הינו מושג בפיסיקה בתורה רחבת היקף אשר נקראת תרמודינאמיקה.

התרמודינאמיקה היא תחום בפיסיקה שחוקר את השינויים שעוברת מערכת מבחינת האנרגיה והחום שלה וכמו כן את היכולת של אנרגיה לבצע עבודה. מושג האנטרופיה מבטא את חוסר הסדר של המערכת, ככל שמערכת חסרת סדר כך נאמר כי האנטרופיה שלה יותר גדולה.

חוסר סדר מתבטא למשל בפיזור החלקיקים בתיבה סגורה. למשל, נניח בתיבה סגורה יש שני עננים של חלקיקים, האחד חלקיקים שנעים ממש מהר – חלקיקים אלו הם חמים, וחלקיקים שנעים ממש לאט – אלו הם חלקיקים קרים. הציור הבא ממחיש זאת כאשר החלקיקים החמים בצבע אדום והקרים בצבע כחול.

לכן יש סדר בתיבה, מכיוון שכל חלקיק נמצא באזור של חבריו אשר דומים לו.

על פי החוק השני של התרמודינאמיקה סך כל האנטרופיה במערכת סגורה תגדל ולעולם אינה יכולה לקטון. כלומר בתיבה זו החלקיקים יחלו לנוע האחד לעבר השני

כך שבסופו של דבר כל החלקיקים משני הסוגים השונים יהיו בצורה אחידה בתוך התיבה.

בהנחה שלא היינו מודעים למושג זה של האנטרופיה, מתוך המשפט שהנחנו מקודם עקרון זה יכול לנבוע באופן ישיר בצורה דדוקטיבית.

התפשטות היקום אשר הולכת ומואצת– התפשטות היקום הוכחה באמצעות שני ניסויים בלתי תלויים שמצאו כי לא רק שהיקום הנראה מתפשט, אלא שהתפשטותו הולכת ומואצת. כאשר איינשטיין גילה את משוואות השדה של תורת היחסות הכללית הוא מצא באופן מתמטי ומדהים לגאון שכמותו, כי היקום הולך ומתפשט. מפני שהוא חשש מכך שהוא לא יוכללהסביר מדוע היקום לא יציב הוא החליט להוסיף את הקבוע הקוסמולוגי אשר לא משנה הרבה את המשוואה מלבד כך שהוא מייצג יקום במצב יציב שלא יכול להתפשט ולא יכול לקרוס לתוך עצמו. מאוחר יותר התוודע איינשטיין כי אכן היקום מתפשט, עובדה אותה גילה האסטרונום האמריקאי החשוב אדווין האבל (1953-1889 לס"ה), ועל כן כינה את הוספת קבוע זה "הטעות הגדולה בחיי".

את התפשטות היקום ניתן להבין על ידי המשפט שטענו מקודם. תחילה נשים לב כי מלבד כל היקום הנראה יש רק חלל אינסופי ו"ריק" (למרות שבסביבת היקום הנראה ישנם מספר רב מאוד של חלקיקים קוסמיים), ועל כן כל האובייקטים ביקום הנראה שואפים להתפלג (להתפזר) באופן אחיד על פני היקום הריק ועל כן אלו יתפשטו באופן רציף על מנת לקיים תכונה זו של הטבע.

מלבד ההיבט הפיסיקלי גרידא, בהיבט הכימי באופן ספציפי חומרים מסוימים אשר אלו תרכובות של כמה וכמה חומרים הינם בעלי תכונות ייחודיות מבחינת עמידותם, קלותם,וחוזקם. דוגמא לתרכובת כזו היא התרכובת הכימית שגורמת לכך שאתם קיימים, זהו המים. המים הם תרכובת כימית של אטום החמצן ושני אטומים של המימן, ובכתיב מקצועי O2H.

אותם התרכובות הכימיות אשר בלעדיהן לא היינו מתפתחים ואף לא מתקדמים בצורה טכנולוגית מבוססים על אותה השאיפה של החומרים להיות אחד. אם כן נשאל את השאלה החשובה הבאה

"אם כך הדבר, אז למה לא כל תרכובת כימית מייצרת לנו חומר יותר "טוב", יותר חזק, עמיד וכו'?"

התשובה לכך הוא כי לעולם לא באמת נוכל לדעת איזו תרכובת עדיפה בעקבות המורכבות של המציאות שלנו, אין אנו יודעים מה טוב או לא טוב לפני שנבחן זאת בכלים מדעיים. עם זאת, אותו כלל מופשט שציינו קודם בא לידי ביטוי בתכונה זו של החומר.

בהיבט הביולוגי נציין רק כי מחקרים רבים מראים כי תערובת של שני סוגים של אותו הזן (למשל שני בני אדם בעלי רקע גנטי רחוק האחד מן השני) מביא לרוב להיווצרות סוג חדש יותר מוצלח גנטית.

*מי ששולט במרחב ובזמן שולט בכל

  20. מקור כל הרע שבעולם?

אם נסתכל ביחד על הטבע נוכל לראות שהגדרות ה"טוב" וה"רע" שחונכנו על פיהם, בשאיפה לטוב, הן בעצם הגדרות לא טבעיות שמתייחסות לתכונות לא מדעיות וכלל אינן מצויות בטבע. עם זאת, נוכל לשייך את הטוב והרע להגדרת האינדיווידואליזם (ה"אני" שהוא חלק נפרד מן השלם \- המציאות) והקולקטיביזם (ה"אני" שהוא חלק בלתי נפרד מן השלם). שיוך זה מתבצע באופן הבא:

נזכר תחילה כי בפרקים הקודמים בספר ראינו כי הטבע בכללותו הוא אחד, ושואף להיות אחיד. נגדיר זאת כ"טוב" וזאת מפני שאנו כחלק מן השלם אמורים לשאוף גם כן לאחדות הטבע, עם הזרם שאליו הטבע שואף. על כן, נתאר את ההיפך מהטוב, הרע, באופן הבא:

"כל הרע שבעולם נובע מן האגואיזם"

אל תניחו את המשפט הזה כמובן מאליו, נסו למצוא דוגמאות, אף של חייכם, ותמצאו כי משפט זה נכון. כל דבר רע שאובייקט פיסי בטבע עושה נובע מאגואיזם, גם אם במבט ראשון נראה שלא כך הדברים בהתעמקות מגלים כי בהכרח התנהגותו נבעה מאגואיזם.

*מי ששולט במרחב ובזמן שולט בכל

אך נשאל עצמינו, מה זה אגואיזם? בהנחה שקיבלנו את הטענה כי כל המציאות שאנו חיים בה אחת היא, "הכול זה אחד", אז האם קיים בכלל מושג האגואיזם? הרי הכול זה אחד לא?

על מנת להבהיר עניין זה תחילה נגדיר מה זה אגואיזם.

אגואיזם הוא כל דבר שישות בטבע עושה על מנת שמצבה, כפי שהיא רואה זאת, ישפר אותה או יטיב עמה על חשבון אחרים. כלומר האגואיזם זו התחושה של האינדיבידואל, כאילו האחד זה רק הוא כלומר במקום הידיעה כי הכול זה אחד אצלו הוא זה אחד וכול אחד אחר הוא אחד ולכן אין יתרון באי פגיעת האחר באם דבר זה יטיב עמו מכיוון שהוא בלתי תלוי באובייקטים האחרים.

אגואיזם לא חייב להיות אישי, הוא יכול להיות גם אגואיזם קבוצתי, שבטי, לאומי וכו'. דוגמא לאגואיזם לאומי זה השתלטות של מדינה אחת על אחרת על מנת לגנוב את משאביה. קרה פעם או פעמיים בהיסטוריה האנושית.כלומר התנהגות אינדיווידואלית נחשבת אגואיסטית גם אם היא נעשית על ידי קבוצה רבה של אנשים, ולא רק על ידי אדם בודד אחד.

בנוסף לכך, גם אם כל תושבי היקום יתנהגו באופן אינדיבידואלי כמקשה אחת זה עדיין ייחשב לאגואיזם, מפני שעדיין לא ידוע האם כל היקום הוא כל המציאות. הדרך היחידה לסילוק האגואיזם היא ההתייחסות לכלל המציאות כאינדיווידואל, כלל המציאות כלומר כל ההוויה כולל כלום.

כאשר האגואיזם מתאר את "הלקיחה" החוסר אגואיזם מתאר את "הנתינה". חשוב לציין שקיימות במציאות הגדרות שהם כביכול "לקיחה" וכביכול "נתינה" שבעצם מבטאות את ההיפך הגמור, למשל האם ניתן לאריה לצאת מן הכלוב לחופשי בהנחה שמחוץ לכלוב יש מישהו שעלול להיפגע? מצד אחד זוהי נתינה, לתת לאריה את החופש אך מצד שני מישהו עלול להיפגע מכך.

  21. הפרדוקס של תסאוס

למרות שבאחד הפרקים בספר זה עסקנו בפרדוקסים, אנו עוסקים באופן נפרד בפרדוקס ייחודי, הנקרא "הפרדוקס של תסאוס. על פי פרדוקס זה היה מלך בשם תסאוס באתונה (מייסדה האגדי של אתונה) של העת העתיקה שביקש מהאתונאים לבנות לו ספינה חדשה. הם בנו לו את הספינה בצורה הבאה, לקחו לו את הספינה הישנה וכל פעם החליפו לה קורה ושמו בצד את הקורה הישנה, וכך עד שסיימו להחליף את כל הקורות ושמו את הקורות הישנות בצד. לבסוף מישהו מהם החליט לבנות מכל הקורות הישנות הללו ספינה, והעמיד אותה ליד זו החדשה. נשאלת השאלה כעת, מהי אם כן הספינה של תסאוס? זו החדשה או זו המקורית?

בעיה זו קשורה קשר ישיר לשאלת הזהות בפילוסופיה אשר בוחנת את השאלה "מהי זהות?".

כמו כן, בעיה זו מתקשרת לקיום דומה בשאלת ה"אני" שלנו, בני האדם.

בהנחה שאנו מאמינים בגישה המטריאליסטית – חומרית, אנו זה הגוף שלנו. ידוע שהגוף שלנו מתחדש בכל עת, חלקים מסוימים מגוף האדם נבנים וחולפים ומוחלפים באחרים.

נשאל את השאלה, מיהו אתה?

אם אתה הוא גופך אז אתה מת כמה פעמים במהלך חייך ומישהו אחר נוצר. אם כן מה זה "אני"?

ככל הנראה, התשובה לכך היא שהאני שלך הוא אך ורק המידע בנוגע אליך, למי שאתה, מה שאתה אוהב לאכול, התחביבים שלך אמונתך וכו'. אך האינפורמציה אינה חומרית, מפני שאם הייתה כך אז הייתה מתחלפת לחלוטין במהלך השנים שלך. הגוף הוא פשוט "כלי המעבר" מן האינפורמציה אל הגוף הפיסי. דוגמה פשוטה לכך היא באופן מטאפורי, רוח הנעה ברחוב, איך ניתן לדעת שהיא נעה? אם נניח נעיף עלה ונראה את תנועתו על ידה ניווכח בקיומה, כלומר העלה הוא הכלי קיבול במקרה זה. אינפורמציה יכולה גם לעבור בקלות מגוף אחד לשני מבלי שתאבד כלל מן הגוף הראשון. כלומר חוקי הפיסיקה שאנו מכירים לא חלים עליה, כי למשל בפיסיקה אם העברת אנרגיה מגוף אחד לאחר היא תאבד מהגוף המעביר ותתקבל לגוף המועבר, לעומת זאת אם תספר למישהו סיפור הוא עדיין יישאר אצלך ולא "ייעלם" לכשתספר לו את כולו. כלומר אתם זה אינפורמציה, והאינפורמציה הינה בעלת תכונות אשר מעבר לפיסיות.

על פי הבודהיזם מושג ה"אני" כלל לא קיים מפני שהכול זה אחד, ולכן אתם פשוט אספקט אחר של הטבע. שימו לב שאמונה זו לא סותרת את זה שאתם לא קיימים, אלא כל אחד הוא ניצוץ אור של להבה הרבה יותר גדולה, אחת. יתר על כן כל אחד הוא ייחודי ולעולם לא בדיוק כמו מישהו אחר. באופן מטאפורי ויותר מדויק כל אחד הוא חלון בעל צורה וגוון שונה מבין חומה אחת גדולה כך שמצד אחד יש ניצוץ אחד ויחיד ומן הצד השני נראים צבעים ומבנים שונים של החלונות.

*מי ששולט במרחב ובזמן שולט בכל

  22. הכול זה אחד?: כללי הטבע

מתוך ההבנה כי הכול זה אחד נוכל לתאר עתה שני כללים לבני אדם ולמציאות על מנת ליצור את ההרמוניה הנדרשת לטבע:

"הידיעה כי הכול זה אחד"

"כל הטבע כולו שואף לחזור להיות אחד, ועל כן להיות במצב יציב שוב כאשר כל חלק מן הטבע השונה ברובד אחד שואף להיות אחיד"

מן הידיעה כי הכול זה אחד כל החוקים החשובים לאדם כמו "לא תגנוב", "לא תחמוד" וכו' חלים עליו באופן ישיר, כי אם הכול זה אחד, פגיעה באחר היא פגיעה בעצמך!. שימו לב שחופש הבחירה עדיין כלול בכלל זה מפני שניתן לחשוב עליו באופן הפוך לחלוטין של ההכרה באגואיזם. למשל, אם הכל זה אחד אז אין רע בכך שאעדיף אותי על פני האחר. לכן הבחירה בין טוב או רע נשמרת בעולמינו.

מן הכלל השני נובע כי עלינו לקיים תנאי זה על ידי כך שנהיה במצב שישאף תמיד לאחדות, על ידי כך שכל חלק מן הטבע השונה ברובד אחד צריך לשאוף להיות אחיד.

  23. האם כל המציאות זה בעצם מחשבה של מישהו?

כפי שדנו כבר בספר זה, על פי תרבויות עתיקות כגון הבודהיזם והיהדות ועל פי המדע המודרני, כדוגמת הפירוש העיקרי לתורת הקוונטים, המציאות הפיסיקלית היא בעצם לא פיסית כלל אלא תודעה כלשהי (ביהדות זוהי התודעה של האל) כך שכל המציאות כולה היא בעצם סוג של דמיון של מישהו/משהו וכל המציאות כולה היא בעצם תודעה אחת כולה, אחת ויחידה. על כן אין המדע מצליח להסביר ולהבין איך דברים עובדים או ממה דברים עשויים באופן מדויק, אלא יתרונו הוא בכך שהוא משתמש בהם לצורך פיתוח יצירות חדשות הנשענות על חוקים וחלקיקים שאנו כלל לא יודעים ממה ואיך הם בנויים כלל.

*מי ששולט במרחב ובזמן שולט בכל

התודעה האלגנטית באה לתאר לנו את המציאות באופן שונה לחלוטין ממה שהתרגלנו לחשוב עליו. דחיית המטריאליזם וקבלת מושג החוסר גשמיות. מן ההיבט הפיסיקלי, סביר שהוא זה שיקדם את האנושות לקראת הצעד הענק שעליה לעשות, מילדות לבגרות. אחד היעדים שעל האנושות להגיע זהו החלל, מפני שבמערכת סגורה (הארץ) אנטרופיה (חוסר סדר) רק תגדל.

  24. מנגנון הטבע

כאשר אנו, בני האדם, באים לבחון את המציאות שאנו חיים בה תמיד אנו נתקלים באתגרים, חלקם קלים יותר וחלקם פחות. בחינת הטבע באה לידי ביטוי בחקר תהליכים פיסיקליים, תכונות חומרים, מבנה החלקיקים וכדומה. תכונה זו של בני האדם לחקור את הטבע על מנת לשפר את איכות חייהם כוללת מתן משמעות למציאות עצמה. תכונה זו ליוותה את האנשים במשך מרבית שנות קיומם על פני כדור הארץ.

*מי ששולט במרחב ובזמן שולט בכל

הטבע מוגדר בתור כל המציאות עצמה עם ובלי התערבותו של האדם, הכוללת בתוכה את החי, הצומח והדומם, עם מצבי הצבירה \- המוצק, הגז, הנוזל והפלזמה שנתאר בהמשך.

למרות שאנו חיים בעולם שבו מצב מוצק הוא נגיש בכל מקום על פני הארץ, מצב זה נדיר ביותר ביקום הנצפה שלנו – וזאת מכיוון שהרוב המוחלט של החומר ביקום הנצפה הוא במצב פלזמתי, מבין שלושת מצבי הצבירה האחרים הפלזמה קרובה בתכונותיה לגז. מכאן נובע ישירות כי אנו חיים במציאות שבה המושג "מישוש" של חפץ מסוים על מנת לדעת את צורתו הוא לרוב חסר משמעות, כלומר במציאות שלנו רוב החפצים בטבע הם חסרי צורה כלל!

מנגנון הטבע הוא מושג מופשט שמתאר את המכניזם שעל פיו הטבע פועל. למרות שאין אנו יודעים, באופן מדויק והחלטי, כיצד המנגנון הזה פועל ואף אין אנו יודעים מה מניע אותו, אנו יודעים בוודאות שהוא הכרחי על מנת לשמר את תכונותיו של היקום. כלומר על מנת שהיקום יהיה עקבי בתכונותיו הוא צריך להיות בעל מנגנון מסוים שינחה אותו. ראוי לציין שבאופן תיאורטי, גם אם הטבע לא היה עקבי בתכונותיו בכל זאת היה הכרח לקיום אותו המנגנון וזאת מכיוון שכל התנהגות מסוימת מחייבת הסבר מדעי שיבוסס על ידי התנהגות פרטים קודמים או תבניות קיימות.

על מנת לחקור את הטבע ויסודותיו בני האדם סיווגו את הטבע לשלוש קטגוריות נבחרות: פיסיקה, כימיה וביולוגיה. מטרת הפיסיקה היא לבחון תהליכי יסוד במציאות שלנו, כגון התנהגות החומר, הזמן והאנרגיה. לעומת זאת מטרת הכימיה היא לבחון את מבנה והרכב החומר ואף את האינטראקציה בין חומר אחד לאחר או בין חומר עם אנרגיה. הביולוגיה בוחנת את עולם החי, מרכיביו ואף את התנהגותו.

ככל שחלה התקדמות בעולם מדעי הטבע כך אט אט מטשטשים הגבולות בין שלושת התחומים הללו, וכך נוצרים להם תחומי ביניים כגון: כימיה פיסיקלית, ביוכימיה וביופיסיקה.

על פי ניסיון האדם להתחקות אחר מרכיבי הטבע על מנת ליצור מתוכו טכנולוגיות ועל מנת למצוא הסבר לעצם קיומו ניתן ללמוד כי על אף שהטבע מתנהג בצורה מורכבת למדי ובעלת רבדים על רבדים ניתן בכל זאת להבין את המציאות, לפחות בחלקה, ועל כן שאיפותיו של האדם היא להבין את סך מרכיבי הטבע והמנגנון שלו מאחר ואלו נראים כברי השגה.

בפרקים הבאים בספר נצלול לתוך יסודות המציאות ונבין את התמונה הכללית של הטבע מנקודת המבט של המדע המודרני. בהמשך לכך נבין מהי הבעיה הגדולה ביותר של הפיסיקה כיום וכיצד ניתן לפתור אותה.

  25. הזמן ב'

מושג הזמן מלווה אותנו מזה אלפי שנים. באמצעות מושג זה אנו נותנים הגדרה ליחס שבין שינוי שתי תופעות פיסיקליות שונות. אורכו של הזמן תלוי בנקודת המבט של מכשיר המדידה, אשר מודד את אותו ההפרש בין שתי התופעות. שנה, חודש ויום הם רק דוגמאות ידועות להגדרת פרק זמן מסוים אשר נועד לבטא שינוי תהליכים, למשל שנה מבטאת את סיום הסיבוב של כדור הארץ מסביב לשמש, החודש מבטא את מולד הירח, ואילו היום מבטא את מספר השעות משקיעת השמש עד שקיעה הבאה. תקופות זמן אלו נקראות "תקופות זמן טבעיות" וזאת מפני שהן מבוססת על תהליכים שנמצאים עמוק בטבע. לעומת זאת קיימים גם פרקי זמן שאינם טבעיים "תקופות זמן מלאכותיות", אשר אלו פרקי זמן שנקבעו באופן שרירותי על ידי האדם כמו שעה, דקה ומאית השנייה.

חשיבותו של מושג הזמן במדעי הטבע הוא הראשון במעלה, וזאת מפני שתהליכים פיסיקליים, כימיים וביולוגיים מתבססים על שינוי על פני הזמן ועל כן הפורמליזם המתמטי שלהם מבוסס כמעט תמיד כמשתנה של פרמטר הזמן, כלומר אותם התהליכים הם פונקציה של הזמן, מקבלים ערכים שונים לכל ערך שונה של זמן (שנייה, שעה, יממה וכו'). למרות החשיבות הרבה של הזמן במדע, עד היום אין איש יודע כיצד באמת פועל הזמן, והאם הזמן הוא בכלל מושג פיסיקלי, או שמא פועל יוצא מתכונה אחרת השרויה בטבע. קיימים חוקרים רבים אשר טוענים כי מושג הזמן אינו אלא אשליה. כלומר מה שלנו נראה כזמן הוא נובע מהזיכרון שלנו, זאת מבחינת העבר, והעתיד הוא הציפייה שלנו שמוגדרת במוחותינו. על כן היחיד שקיים זהו ההווה, שזוהי נקודת זמן יחידה.

אנו, כאנשים השואפים להיות רציונאליים ככל האפשר ולהסיק מסקנות על בסיס עובדות קודמות רואים בחשיבות הסיבתיות כגורם חשוב ולעיתים אף מכריע להבנת כל תופעה הנצפית בטבע. לדוגמא, נניח שלפתע עץ יקרוס לנגד עיננו. הצופה הסקרן ישאל את השאלה הבאה: "מה גרם לעץ זה לקרוס?" יכולים להיות המון סיבות לקריסת העץ. לא נפרט את הסיבות האפשריות, עם זאת, נתעניין בכלל במושג "סיבות". שימו לב שאנו מניחים מראש כי בהכרח קיימת סיבה לתופעה של קריסת עץ. לכל תופעה ותצפית שאנו מודדים נרצה תמיד לשייך סיבות על מנת להסביר ולענות על השאלה "למה התופעה התרחשה?"

מבחינה פיסיקלית מושג הסיבתיות טומן בחובו מארג של קצבי זמן והתייחסות להשפעת נקודות זמן קודמות על זו הנוכחית. כלומר דבר המתרחש בנקודת זמן מסוימת מושפע בהכרח מנקודות זמן הקודמות לו.

אם כך, כל תופעה פיסיקלית ניתנת להסבר פשוט על ידי התייחסות לגורמים הקודמים לו, לא?

התשובה היא פשוטה, לא!

ככל הנראה, הטבע הרבה יותר מסובך מזה. כפי שנלמד בפרקים הבאים, קיימות תופעות בטבע שאין אנו יכולים לצפות באופן מלא, כלומר לחזות אותן באופן מוחלט ללא טעות כלשהי וזאת מכיוון שאין אנו יודעים את כל האינפורמציה שגרמה לתוצאה להתקבל, ואף לעולם לא נוכל לדעת אינפורמציה זו – באם קיימת אחת כזו. התורה שבה מתקבלת מוזרות זו של הטבע היא תורת הקוונטים. התורה החוקרת את יסודות הטבע ברמה החלקיקית.
  1. מסע בזמן והשלכותיו

מסע בזמן הוא אפקט פיסיקלי המתאר השתנות בקצב התקדמותו של הזמן. חץ הזמן מתואר כבעל שני כיוונים, מהעתיד לעבר ומן העבר לעתיד. עדיין לא הוכח קיומו של מסע לעבר והאם בכלל זה אפשרי לחזור אחורה בזמן ולשנות ולתקן אותו. נציין רק כי ככל הנראה מסע כזה כלל לא אפשרי, נסביר זאת בהמשך. האם מסע לעתיד אפשרי? התשובה היא כן!, בעודכם קוראים בספר אתם נעים מן העבר לעתיד! על כן לא רק שהוא אפשרי אלא שהוא קורה תמיד ובאופן תמידי. אך האם ניתן לנסוע קדימה בזמן, לעבר העתיד, בקצב שונה מזה שלנו, למשל לקפוץ כאלף שנים קדימה לעתיד? התשובה היא כן, ומכונת הזמן היא פשוט חללית שתניע אותנו במהירות עצומה. את זאת חוזה תורת היחסות שנדון בה בהמשך.

מחשבות בנוגע למסע אחורה בזמן– כלומר מעבר מן ההווה לעבר, העסיקו את המין האנושי במשך שנים רבות ונגעו לפילוסופים, פיסיקאים ואף סופרים אשר תיארו התרחשויות של מצבים כאלו.בספרו "ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור" מגולל מארק טווין (1835-1910) את סיפורו של האנק מורגן, מנהל בחברה בקונטיקט במאה התשע עשרה. כאשר יום אחד לאחר שחטף מכה בראשו הוא מתעורר באנגליה של המאה השישית לספירה, שבה שלט המלך ארתור. האנק מורגן מנצל זאת על מנת להתעשר באמצעות ידיעת טכנולוגיות שלא היו קיימות באותה התקופה. המשך הסיפור די מעניין ועוסק בניסיון הסתגלותו של האדם לטכנולוגיה שלא ידע כמותה בעבר.

למסע זה אחורנית בזמן קיימים פרדוקסים – כלומר מערכת תרחישים הסותרים האחד את השני. פרדוקסים אלו מבטאים את האופי המבלבל של מסע אחורה בזמן ואף יש כאלו הטוענים, ובצדק, שאותם הפרדוקסים מוכיחים חד משמעית כי לא ניתן לחזור אחורה בזמן לעולם.

נביא עתה כמה מן פרדוקסים אלו:

  1. פרדוקס הציור שמעולם לא צויר:

הפרדוקס מתואר באופן הבא. נניח לקחנו, ללא רשות כמובן, את ציור המונליזה של ליאונרדו דה וינצ'י מהמאה החמש עשרה ונסענו איתו לתקופתו של דה וינצ'י ונתנו לו אותו כמתנה כשבוע לפני שצייר ציור זה. דה וינצ'י ראה את יופי הציור אך כאומן נחשב הוא נמנע מלחקות ציור זה ועל כן הוא לבסוף לא צייר את הציור הזה. לכן נשאלת השאלה, מי צייר את המונליזה?!

  2. פרדוקס הסבא רבא:

נניח נוסע בזמן לוקח טרמפ עובר אורח לנסיעה אחורה בזמן, כשישים שנים אחורנית. אותו עובר אורח פוגש את הסבא רבא שלו כשזה משחק קלפים והורג אותו עוד לפני שהוא הפך לאב. הפרדוקס שנקבל הוא כזה: מכיוון שהסבא רבא מת לפני שהביא ילדים אותו עובר אורח, הטרמפיסט שנסע אחורה בזמן אינו קיים כלל ולכן לא יהרוג את סבא רבא שלו, אך אם לא יהרוג כי לא התקיים אז הוא כן יתקיים כי סבו ימשיך לחיות. מבולבלים? גם אנחנו.

  3. פרדוקס השמדת הדינוזאורים:

בפרדוקס זה נוסע בזמן מחליט להציל את הדינוזאורים מן ההשמדה ההמונית שהתרחשה לפני מליוני שנים. הוא עושה זאת על ידי זה שהוא נוסע אחורה בזמן לתקופתם של הלטאות האימתניות ושולח טיל גרעיני לעבר האסטרואיד שהולך להשמיד את כדור הארץ. בעשותו כן הוא מצליח להציל את הדינוזאורים, אך בעקבות כך בני האדם אינם מתקיימים על פני כדור הארץ מפני שהתפתחותם נבעה ממות הדינוזאורים. על כן אותו הנוסע בזמן כלל לא התקיים ולכן לא יהיה מי שיציל את הדינוזאורים מהכחדה המונית. ולכן אותו נוסע בהכרח התקיים!

  4. פרדוקס השמדת האני:

בפרדוקס זה מניחים שנוסע בזמן נוסע כחמש דקות אחורנית בזמן והורג את עצמו, אם כן איך הוא עושה זאת בדיוק?

על פי דוגמאות אלו שבהם השמדנו והרגנו כדי להעמיד את הטבע במבחן, ניתן לראות בבירור, לכאורה, כי מסע אחורנית בזמן אינו אפשרי כלל וזאת מכיוון שהוא יוצר פרדוקסים וכידוע לנו עד כה, הטבע דוחה פרדוקסים על הסף!

קיימות תיאוריות רבות אשר טוענות כי אכן מסע אחורנית בזמן אפשרי, ואלו נותנות הסברים אפשריים לאותם פרדוקסים של מסע בזמן. חשוב מאוד לציין שדחיית האפשרות של מסע אחורנית בזמן היא הפתרון הפשוט והיעיל ביותר על מנת לפתור את אותן בעיות שנוצרות עם מסעות אחורנית בזמן.

מכיוון שהזמן מתואר על ידי שינוי בין מאורעות שונים, נוכל לתת תיאור של ניסוי מחשבתי ידוע ופשוט שבו הזמן כלל אינו קיים, ורק על ידי הוספת שחקן נוסף נקבל את הופעת הזמן!

נבהיר זאת באופן הבא:

נניח כי כל היקום הוא ריק מלבד כדור אחד שנמצא בו, על כן בין אם הכדור בתנועה, נע בקו ישר, מסתובב מסביב עצמו וכדומה, הוא לא משנה שום תכונה שלו ביחס לגוף אחר מכיוון שלא קיים כזה. על כן בעבור אותו היקום לא קיים זמן כלל!

כעת נניח שנוסיף כדור נוסף ליקום זה, על כן כל תנועה של הכדור הראשון לעומת השני היא ביחס אליו, ותיאורטית ברור כי הכדורים יכולים להתנגש האחד ברעהו או שלא. לכן, הידד, יש לנו זמן!

אך, בואו נחזור להתחלה שבה הייתה לנו רק כדור אחד, האם באמת לא היה לנו זמן למרות שהכדור יכול היה להיות במצבים שונים?

התשובה היא כזו: קיומו של הזמן הוא תלוי צופה! כלומר בין אם זמן קיים או לאו הוא תלוי מנקודת מבטו של הגוף הפיסיקלי שצופה או מתאר קיומו. מכאן נובע כי עצם קיומו של הזמן אינו מוחלט כלל, אלא יחסי ומשתנה מאובייקט אחד לאחר – ביחס לתכונות הפיסיקליות של כל אובייקט.

  26. סימטריה בזמן: אנרגיה לא נגמרת ולא נוצרת

סימטריה שנשמרת בזמן מתייחסת לכך שערך פיסיקלי מסוים נשאר קבוע לאורך כל ציר הזמן.

קיום הסימטריה בטבע הוא אחד מאבני היסוד הבסיסיים ביותר ביקום. בזכות סימטריה זו העולם נראה לנו כמו שהוא נראה. מלבד היופי שבסימטריה, הסימטריה נותנת לנו גדלים פיסיקליים שנשמרים בטבע, כלומר לא נבראים יש מאין ולא נעלמים. המשפט המתמטי-פיסיקלי הזה נקרא "משפט נתר".

משפט נתר נקרא על שם המדענית החשובה אמי נתר (1882-1935 לס"ה). המשפט מביא את הטיעון הבא:

"לכל סימטריה יש גודל שמור ולכל גודל שמור יש סימטריה שקיימת"

גודל שמור הוא למשל כמות של אנרגיה שנשמרת, או למשל כמות של מטען חשמלי שנשמר. לכל גודל שמור כזה יש סימטריה ספציפית. לדוגמא, עבור אנרגיה, הסימטריה שנשמרת היא סימטריה תחת הזמן, כלומר בכל נקודת זמן אפשרית כמות האנרגיה ביקום היא בדיוק אותו הדבר.

מושג הזמן טומן בחובו את מושג ה"קוזאליות". הקוזאליות מדברת על עקרון הסיבתיות והמסובב, כאשר קוזאליות אומרת כי כל מאורע שמתרחש כעת בהכרח נבע ממאורעות קודמים לו, אשר התרחשו בעבר. חשיבות הקוזאליות באה לידי ביטוי במישורים רבים בפיסיקה, כולל בתורת החלקיקים המודרנית, תורת השדות הקוונטית, אשר מתייחסת לעקרון זה כתכונה חשובה בהתנהגות אינטראקציות חלקיקים.

קיימות טענות כי עקרון הקוזאקיות נובע מהסקת מסקנות אנושית של בני האדם והיא אינה נחלת המציאות כלל. כלומר סיבתיות נובעת מנקודת מבט סובייקטיבית של צופה ולא אובייקטיבית כלומר לא באופן מוחלט.

  27. המרחב

המרחב הוא ממד מתמטי/פיסיקלי שמתאר קבוצה מסוימת שבין כל זוג איברים בה יש מרחק מסוים. למשל נניח את הקבוצה {2,3,4,6,7} ונניח שהמרחב בין שני מספרים הוא פשוט חיסור המספר הגדול יותר בקטן. לכן המרחב בין שלוש לשתיים הוא אחד, כאשר המרחק בין שבע לבין שלוש הוא ארבע שגם הוא חלק מהקבוצה. כל ממד מרחבי הוא ממד שניתן לתארו באופן גיאומטרי.

אנו חיים, ככל הידוע לנו, בשלושה ממדי מרחב, כלומר כל אובייקט במציאות שלנו ניתן לתיאור על ידי שלושה ממדים, שלושה צירים של מרחב.

חשיבות ממדי המרחב לחקר הפיסיקה שאנו חיים בה נובעת מכך שעל מנת לתת תיאור פיסיקלי לאובייקטים בטבע עלינו תחילה לתאר את "מגרש המשחקים" שבו כל המציאות מתנהלת. נראה בהמשך כי מגרש המשחקים הזה הוא שלושת ממדי המרחב וממד הזמן, כאשר אלו שזורים האחד בשני באופן בלתי נפרד! וביחד יוצרים הרמוניה נפלאה של המציאות כולה.

נציג עתה כמה מבנים גיאומטריים חשובים הקיימים בטבע:

  1. הספירה

ביחד עם המשולש והקובייה, הספירה הוא אחת הצורות היפות, פשוטות ומרתקות ביותר שיש לטבע להציע. צורה זו מוגדרת כשפה של הכדור. הכדור מוגדר כאוסף של כל הנקודות שמרחקן מנקודת מסוימת הוא קבוע. לדוגמה, אוסף כל הנקודות שמרחקן מראשית הצירים הוא אחד.

הספירה היא המעטפת החיצונית של הכדור. היא מבטאת צורה גיאומטרית במרחב התלת ממדי, כאשר היריעה עצמה היא דו-ממדית. ניתן להסביר זאת כך שאם נניח נמלה הולכת על גבי ספירה זו, עבורה יש רק קדימה ואחורה, ללא עומק כלשהו, כלומר יש לה רק שני צירים עליהם היא נעה – מנקודת המבט שלה. על כן היא נעה על פני גוף דו-ממדי.

המעגל הוא הספירה בעבור כדור דו ממדי. בדומה לספירה של הכדור התלת ממדי, הספירה של הכדור הדו ממדי היא חד ממדית, וזאת מכיוון שיש לה רק כיוון אחד שנוכל לנוע בו.

לשם המחשה, דמיינו כעת, שיש לנו שוב פעם נמלת מעבדה שעל ידה נבחן את ממדי המעגל.

כפי שנוכל לראות בבירור מדמיוננו זה, לנמלה יש ציר מרחבי אחד שהיא יכולה לנוע בו, קדימה ואחורה.

מההיבט המתמטי, לכדור מממד כללי n (כלומר ממד אחד, שני ממדים, שלושה,..., ואפילו 10,000!) יש ספירה שהיא מממד n-1, כאשר התיאור המתמטי שלה תמיד יהיה באותו הצורה:

במתמטיקה אנו יכולים בקלות ראש לתאר משוואות ופונקציות עבור ממדים גבוהים ואף אינסופיים, אך הטבע שלנו מורכב, על פי הידוע לנו, משלושה ממדי מרחב בלבד! וממד זמן אחד.

מבחינה פיסיקלית, חשיבותו של הספירה הוא נעלה ביותר ואבן בסיס לתבנית הפיסיקלית והמבנה המרשים שקיים הן בחוקי הטבע והן בצורתו הגשמית.

האם שאלתם פעם את השאלה: "למה השמש, הירח, כדור הארץ ושאר הפלנטות נראים ככדור?"

התשובה לשאלה זו נובעת מכך שכתוצאה מכוח הכבידה העצום של אותם הגופים כל החומר שמרכיב אותם ושהם עשויים ממנו נמשך למרכז הכובד של אותם הגופים רבי המסה וזאת מפני שכוח הכבידה במקרה זה פועל באופן אחיד על כל שטחי הגופים, ועל כן נוצרת לה צורה כמעט אחידה וכדורית לאותם הכוכבים/פלנטות.

ראוי לציין שגופים אחרים בחלל אינם בעלי צורה כדורית כמעט אחידה מפני שהמסה שלהם קטנה יחסית. לדוגמה, היפריון, אחד הירחים של כוכב הלכת שבתאי, הוא בעל צורה הדומה יותר לבטטה (לא לוהט במיוחד עם כמינוס מאה ושמונים מעלות בממוצע) מאשר לכדור.

  2. הסימפלקס

הסימפלקס הוא מעין הרחבה טבעית של המשולש הדו ממדי למקרה של מספר ממדים כללי. הוא מבנה גיאומטרי מרחבי שמתאפיין בצורה ייחודית עבור על ממד מרחבי שונה. כאשר הוא מוגדר בתור הצורה בעל מספר הקודקודים הקטן ביותר האפשרי לאובייקט גיאומטרי לאותו הממד שבו הוא שוכן. למשל, עבור מרחב דו ממדי הסימפלקס הוא פשוט משולש, מכיוון שבמקרה זה מספר הקודקודים הקטן ביותר הוא שלוש. במקרה התלת ממדי הסימפלקס הוא מעין פירמידה משולשת הנקראת טטרהדרון ולה ארבעה קודקודים.

טטרהדרון בשני ממדים

טטרהדרון בשלושה ממדים

  3. הפוליגון

הפוליגון (מיוונית, פולי-ריבוי, גוניה-צלע) הוא מבנה גיאומטרי כללי שמוגדר בתור מצולע סגור. כלומר כל צורה הנדסית שבנויה מקווים המחוברים האחד לשני לכדי צורה סגורה נקרא פוליגון.

הפוליגון מכיל מצולעים מפורסמים ובהם, המשולש, המרובע, המחומש, המשובע והמתומן. אחת הדוגמאות החשובות ביותר של שימוש במושג זה לחקר הטבע הוא בקיום סריגי גבישים מחזוריים וקווזי מחזוריים בטבע, כדוגמת גביש הנתרן (מלח). השריגים המחזוריים בנויים מפוליגונים אשר חוזרים על עצמם ועל ידי כך משמרים תכונות מסוימות של החומר עצמו.

  4. הספירלה

הספירה היא מבנה גיאומטרי המוגדר בתור קו עקום שיוצא מנקודה ומקיף אותה באופן מעגלי תוך כדי שהוא הולך ומתרחק ממנה. צורה זו קיימת הן בקרב חלזונות – כלומר בחי, הן בצומח – בעלים מסוימים, ובדומים – גלקסיות שלמות הנראות בצורת הספירלה.

צורה זו נחקרה כבר מלפני יותר מאלפיים שנה על ידי ארכימדס (287-212 לפנ"הס) שכתב ספר שלם על הספירלה, עם השם המפתיע, "על ספירלות".

4.1 הפורמליזם המתמטי של המרחב התלת ממדי:

כל נקודה במרחב שלושה ממדי ניתן לתיאור על ידי השלשה (x,y,z) שמבטאת את הקואורדינאטה הנקודתית של עצם מסוים במרחב, כאשר x, y ו-z מבטאים, כל אחד בנפרד, ממד אחד וביחד את התלת ממד. על מנת לתאר שדה של נקודות במרחב נידרש לבנות רצף של נקודות כאלו.

~מי ששולט במקום ובזמן שולט בהכל

קיימת חשיבות ראשונה במעלה של שדות כאלו לחקר הפיסיקה המודרנית וזאת מכיוון, ששתי התורות המרכזיות כיום בפיסיקה, אשר התהוו באופן בלתי תלוי, מניחות קיום שדות המתארים הן את כוח הכבידה והן את תורת החלקיקים ומבניהם. כפי הנראה, השדה נותן לנו תיאור יותר שלם ונכון של המציאות. בהמשך הספר נבטא ונתאר את חשיבות קיום השדות בהרחבה.

  28. משכני הסימטריה

יופיין המתמטי של צורות סימטריות לא קיים רק במשוואות מופשטות המתארות זאת, אלא גם בגופים פיסיים במציאות שלנו. הצורות הסימטריות בטבע תופסות חלק רחב מהאובייקטים בטבע, כאשר ההסבר לאותן צורות סימטריות נובע מתוך סימטריה פיסיקלית במערכת שבו הגוף שרוי. לעיתים סימטריה זו ניתנת להסבר פשוט, כמו הסיבה לשאיפת הכוכבים להיות בעלי צורה סימטרית כדורית סדורה, ולפעמים הסיבה לאותה הסימטריה היא מורכבת וסבוכה מכדי שנוכל להבינה באופן נקי וברור, כמו הסימטריה של עלי הכותרת של פרחים שאין לנו הסבר מדויק לשאלה "למה הפרח התפתח בצורה כזו שעלי הכותרת שלו יהיו פזורים באופן סימטרי.

את הסימטריה ניתן לחלק לשני סוגים עיקריים, סימטריה בדידה וסימטריה רציפה.

סימטריה בדידה:

סימטריה בדידה מופיעה לעיתים קרובות בטבע. סימטריה זו מתארת שינויים לא רציפים של מערכת כך שלא שומרים על הופעת המערכת כמו לפני אותם השינויים.

דוגמאות לסימטריה בדידה, כך שסיבוב הצורה יתן אותו הדבר, רק כאשר הסיבוב הוא לא רציף.

סימטריה רציפה

בניגוד לסימטריה הבדידה, סימטריה רציפה מתוארת על ידי שינויים רציפים של מערכת כך שהופעתה נשמרת כמו לפני אותן השינויים.

בסימטריה רציפה כל שינוי רציף נותן את אותו המבנה.

  1. סימטריה סובייקטיבית

סימטריה סובייקטיבית היא סימטריה מנקודת מבט אחת, וחוסר סימטריה מנקודת אחרת.

מנקודת מבט אחת זו צורה לא סימטרית ומאחרת זו כן...

מהנקודה האחת מתקבלת צורה סימטרית ומן הנקודה השניה מתקבלת צורה שאינה סימטרית.

לעיתים בטבע דברים שנראים לנו כלא סימטריים הם למעשה סימטריים, למשל כאשר יש לנו צורה סימטרית המכוסה בחלקה כך שאין אנו יכולים לדעת שהגוף בו אנו צופים הוא סימטרי. עם זאת קיים גם מקרה הפוך ("סימטריה סובייקטיבית הפוכה"), שבו דברים שנראים לנו סימטריים הם אינם סימטריים כלל. למשל, אם ניקח פרפר כך שהחלק השמאלי שלו קטן מזה הימני אך באותה הצורה בדיוק, ונסתכל עליו כאשר החלק השמאלי לכיווננו אנו נקבל את האשליה כי הכנפיים שלו שוות, וסימטריות.

מושג הסימטריה הסובייקטיבית קשור לא רק לאיך שאנו תופסים את המציאות אלא אף לדיוק מכשירי המדידה שלנו. מכשירי המדידה שלנו יכולים לגרום לנו לחשוב כי חפץ כלשהו הוא סימטרי לחלוטין למרות שהוא לא כך, וכאשר נבחן זאת עם מכשירי מדידה יותר מדויקים נראה את חוסר סימטריה זה. למשל, כול כדור משחק שאתם קונים בחנות נראה לכם ככדור סימטרי, זאת למרות שהסבירות שיהיה סימטרי לחלוטין הרבה יותר קטן מהסבירות שעוד שעה נאס"א יקראו לכם לטוס לירח. אין שום חפץ שהוא סימטרי לחלוטין, ואם כן, כנראה שמכשירי המדידה שבחנו אותו אינם מספיק מדויקים.

  2. היבטים פיסיקליים לסימטריה מרחבית

חשיבותה של הסימטריה המרחבית להבנת הטבע באה לידי ביטוי כבר מהמבנה של המרחב, ולא רק מאותם גופים פיסיקליים סימטריים כדוגמת הגלקסיות. מבנה המרחב התלת ממדי הוא כזה שמכל שתי נקודות במרחב עובר קו שהוא המרחק המינימלי ביותר בין אותן הנקודות.

ברור שבין אותן שתי הנקודות יכולים לעבור אינסוף קווים שונים, אך אנו מתמקדים באותו קו אחד שמבטא מרחק מינימלי.

קו זה נקרא "מרחק". את המרחק ניתן לתאר על ידי פונקציה כללית של שתי קואורדינאטות שונותr1 ו-r2 באמצעות d(r1,r2). הסימטריה נובעת מכך ש-

d(r2,r1)=.d(r1,r2)למשל, נניח כי במרחב תלת ממדי, הקואורדינאטה r1 היא ראשית הצירים, לכן (0,0,0)=r1

  29. כל המדע בפסיעה אחת

~מי ששולט במקום ובזמן שולט בהכל

המדע הוא חקר המציאות, ועל כן קיימת חשיבות לאיסוף נתונים של תהליכים בטבע על מנת שנוכל לבנות תיאוריות שיתארו אותן. תיאוריות לא מספיקות לתאר לנו את התהליכים שצפינו עד כה, אלא חוזקן הוא גם בכך שאלו יוכלו לנבא לנו אפקטים שעדיין לא צפינו בהן. למשל, תורת היחסות הכללית מתארת את כוח הכבידה בטבע, את הסיבה לכך שהתפוח נפל על ראשו של ניוטון. עם זאת תורה זו גם ניבאה את קיומם של חורים שחורים, גופים אסטרונומיים ששום גוף אחר לא יכול לברוח מהם באם נמשך על ידם. תורה זו ניבאה גם כי קיימים גלי כבידה, אלו גלים של המרחב זמן עצמו! זאת ככל הנראה הוכח זה מכבר (2016).

להבדיל מתחומים אחרים של המין האנושי, המדע הוא כלי שנותן לנו את הידע התיאורטי והשימושי להבנה מדויקת ככל שניתן למציאות שאנו חיים בה. המדע אינו כלי חישובי גרידא, אלא יש בו אספקטים פילוסופיים, מחשבתיים, אומנותיים, וכמובן טכנולוגיים שמביאים אותנו כל פעם פסיעה אחת קדימה לעבר ה"אלוהות" הבנת כל פיסיקת הטבע, יצירת כלים לכופף את הטבע על מנת לשפר את חיינו ואת חוכמת האדם המתהלך על פני הארץ, וזה המרחף עלי חלל. כנראה שלעולם לא נגיע לדרגת האלוהות המיוחלת, אך ככל שאנו מבינים יותר ויותר את מנגנוני הטבע אנו יותר ויותר שליטים של עצמנו, יכולים להגן מפני נזקי טבע, מחלות, ולצערנו מפני בני אנוש אחרים, ומודעים יותר לסביבה בה אנו חיים.

  30. קבועי הטבע

קבועי הטבע אלו הם כל הקבועים המתמטיים והפיסיקליים המופיעים באופן תדיר בטבע.

הקבוע הראשון שנעסוק בו הוא קבוע מתמטי, הפאי, מסומן באות היוונית π. הפאי הוא מוגדר כהיקף המעגל המחולק לקוטר שלו. לא משנה מה גודל המעגל, עם רדיוס באורך של קילומטרים הוא באורך של ננומטרים, תמיד היחס הזה קבוע והוא שווה בערך ל-3.1415926535897. הפאי הוא מספר לא רציונלי, מה שאומר שיש לו אינסוף מספרים אחרי הנקודה, ולכן אין לנו את הערך המדויק שלו.

הקבוע הבא שנעסוק בו נקרא קבוע אוילר, המסומן באות הלטינית e. קבוע אוילר נקרא על שם המדען השווצרי לאונרד אוילר (1783-1707) אשר חקר אותו וחישב את ערכו המקורב. ערכו הוא בקירוב 2.718281828459, כאשר הגדרתו קצת יותר מסובכת מהגדרת הפאי. ה-e קיים בבעיות רבות במתמטיקה, פיסיקה, ושאר תחומי המדעים.

קבוע מתמטי שלישי שנעסוק בו הוא "יחס הזהב". יחס הזהב הוא המספר אחד ועוד שורש חמש לחלק לשתיים, ערכו המספרי המקורב הוא 1.6180339887. קבוע זה התגלה, ככל הנראה, על ידי תלמידי פיתגורס והוא הוצג בספר "יסודות" של הפילוסוף היווני (275-365) אוקלידס לפני למעלה מאלפיים שנה. אחד מהחשיבויות של מספר זה הוא בקשר שלו לסדרת פיבונצ'י. סדרת פיבונצ'י היא סדרה של מספרים כך שהמספר הבא הוא הסכום של השניים הקודמים, כאשר איבריה הראשוניים הם 1,1, לכן הסדרה מתחילה כך: 1,1,2,3,5,8,13,21. סדרה זו נקראת על שם המתמטיקאי האיטלקי לאונרדו פיזנו (מפיזה) (1250-1170) אשר הביא אותה לאירופה המתפתחת של ימי הביניים. חשוב לציין כי סדרה זו הייתה ידועה למדענים בהודו הרבה לפני תקופה זו. הקשר של סדרת פיבונצ'י ליחס הזהב הוא בכך שאם ניקח שני מספרים עוקבים של הסדרה ונחלק את הגדול בקטן יותר נקבל בקירוב את יחס הזהב, ככל שנבחר איברים יותר גדולים של הסדרה כך היחס יהיה יותר ויותר קרוב ליחס הזהב.

לא לכל הקבועים יש ערך ממשי. למשל, קיים קבוע הנקרא "מספר מדומה" והוא מסומן באות i (imaginary) כאשר הוא מוגדר בתור שורש של מינוס אחד. רובינו למדנו כי שורש של מספר שלילי הוא לא מוגדר, אז זהו שהוא כן, והוא פשוט מספר מדומה. למספרים מדומים חשיבות רבה במתמטיקה ובפיסיקה, במיוחד בפיסיקה קוונטית.

הקבועים הפיסיקליים בטבע אלו כל הקבועים אשר חושבו בניסויים ואשר אינם משתנים על ידי הסביבה בה הם נמדדים. מהירות האור בריק היא בקירוב, 299,792,458 מטר לשנייה. קבוע פיסיקלי זה חשוב מאוד לתהליכים פיסיקליים. על פי תורת היחסות של איינשטיין מהירות זו הינה המהירות המרבית אשר ניתן להגיע אליה בטבע. קבוע נוסף הוא קבוע פלאנק, אשר מצוי בנוסחאות רבות בתורת החלקיקים וליתר דיוק בתורת הקוונטים. דוגמה אחרונה שנדון בה היא קבוע הכבידה אשר מבטא את הקשר בין המסה של האובייקטים הפיסיקליים לעוצמת הכבידה שמסה זו יוצרת במרחב, תחת מרחק נתון של אובייקטים אלו. קבוע זה חשוב מאוד לחישובים פיסיקליים ומופיע בנוסחאות רבות של תורות הכבידה.

זהות אוילר: זוהי אחת מהזהויות היפות ביותר במתמטיקה שאותה גילה אוילר.

e בחזקת הקבוע המדומה i שהוא שורש מינוס אחד המוכפל בפאי, ועוד אחד נותן בדיוק ובאופן תמים אפס!

להלן אחד המשפטים המתמטיים החשובים ביותר שנכתבו אי פעם:

  31. ההתפלגות הנורמלית

כפי שראינו בפרק הקודם הטבע אוהב סימטריה, ולכן היא חלק בלתי נפרד ממהות הטבע. ההתפלגות הנורמלית היא פונקציה שמתארת את ההסתברות של מאורע מסוים לקרות עבור משתנה מקראי מסוים. התפלגות זו מתוארת על ידי פונקציה זוגית (סימטרית). משתנה מקרי הוא משתנה, נניח X, שאנו לא יכולים לחזות אותו מכיוון שהוא מקבל ערכים אקראיים, כאשר לכל משתנה מקרי יש התפלגות הייחודית לו. ההתפלגות הנורמלית נמצאת בכל תחומי המדעיים היישומים וחשיבותה רבה במעלה.

גילוי ההתפלגות הנורמלית נעשה בשנת 1733, כאשר המדען הצרפתי אברהם דה-מואבר (1754-1667) השתמש בהתפלגות זו כקירוב להתפלגות חשובה אחרת, הנקראת "התפלגות בינומית". חשיבותה היישומית של ההתפלגות נובעת בעיקר ממשפט מתמטי חשוב ביותר הנקרא "משפט הגבול המרכזי". משפט זה מראה כי הממוצע של כל סדרת משתנים מקריים שואפת להתפלגות הנורמלית. כלומר אם יש לנו סדרה של משתנים שאין אנו יכולים לחזות אותם באופן מדויק, אנו יכולים לדעת כי בקירוב ההתפלגות של הממוצע שלהם היא נורמלית. מדענים רבים עסקו וחקרו את ההתפלגות הנורמלית, ביניהם היה המדען הגרמני קרל פרידריך גאוס, אשר חקר את היישומיות של ההתפלגות הנורמלית במדעי הטבע. מחקרים רבים מצאו כי גובהם של בני האדם, משקלם, ואף מנת המשכל שלהם מתפלגים, בקירוב, בצורה נורמלית.

  32. האינפורמציה כישות הנפרדת מהחומר

אינפורמציה היא בעצם נתון שניתן לקודד אותו כך שכל האינפורמציה הזו תישמר באופן מלא ללא איבוד של אף חלק ממנה. האינפורמציה מבטאת לנו חשיבה אחרת מזו של החומר בטבע. למשל, נניח כי יש לנו עוגייה אחת, ונרצה לתת אותה לחבר כך שעדיין תישאר לנו העוגייה. ברור כי אין שום סיכוי שדבר כזה יוכל לקרות. עם אינפורמציה זה אפשרי. נניח כי יש לנו סיפור ואנו רוצים להעביר אותו לחברנו בפלאפון, בהנחה שנעשה כן, האם נשכח באופן אוטומטי את הסיפור? לא, הוא יישאר גם אצלנו וגם יועבר לחברנו. כלומר להבדיל מן הגופים החומריים בטבע האריתמטיקה של האינפורמציה שונה מזו שאנו מכירים בעולם החומר. אינפורמציה היא מושג מופשט. אותה האינפורמציה יכולה להיות מתוארת על ידי תנודות גלי קול, על ידי בד המתנופף ברוח ובזיכרון המחשב. כלומר אינפורמציה היא מושג לא מוחשי שמשלים את "הגוף". אינפורמציה היא בעצם הרוח החיה שבחומר.

  33. המפץ הגדול

המפץ הגדול הוא מודל פיסיקלי שמתאר את תחילת היקום עם התפשטותו. מודל זה מניח כי היקום החל בתור נקודה חסרת ממדי מרחב וזמן, כאשר "לפתע" ממדי המרחב והזמן החלו להתפשט.

אותה הנקודה החסרת ממדים שהתקיימה נקראת "נקודת הסינגולאריות הכבידתית".

עת התרחשות המפץ הגדול נוצרו חלקיקים הנקראים "חלקיקי היסוד" הקווארקים, הגלואונים וכדומה. שאלה פתוחה?: בהנחה שהיקום החל במפץ הגדול הוא היה רק מרחב וזמן ולכן כל האובייקטים השוכנים בתוכו הם, ככל הנראה, גם כן בנויים מהמרחב זמן?.

על פניו נראה כי תורת המפץ הגדול נותנת הסבר אלגנטי וברור לתחילת בריאת היקום. עם זאת, נשאלת שאלה חשובה הנוגעת לאופיו של הזמן. בהנחה שבאמת היה מפץ גדול, וכפי שאמרנו אותו המפץ יצר את הזמן, אם כן, מהי נקודת ההתחלה של היקום? הרי לפני כן לא היה זמן כלל אז מהי המשמעות של התחלה אם כלל לא היה זמן, ומה היה "לפני כן" אם לא היה זמן כלל? התשובה לבעייתיות זו היא ככל הנראה נובעת מן האופי היסודי של הזמן. באם נחזור לפרקים הקודמים נבין כי זמן הוא מושג סובייקטיבי ויחסי לכל צופה, ממש עצם קיומו ולא רק משך הזמן שהוא מתקיים. לכן, השאלה "מה היה לפני המפץ הגדול?" היא חסרת משמעות לחלוטין וזאת מכיוון שלא היה זמן כלל, והשאלה "מהי נקודת ההתחלה של היקום?" היא תלוית צופה. מנקודת המבט שלנו אנו רואים תחילת התפשטות היקום כנקודת התחלה, אך נקודת ממשית כזו היא לא ברת קיום כי נקודה לא מבטאת זמן, לכן הפרק זמן המינימלי ביותר שהוא לשינוי במצב היקום הוא הוא מבטא הזמן.

בעת העתיקה פילוסופים יוונים התחבטו בשאלה בדבר יצירת היקום. חלקם טענו כי היקום תמיד היה קיים כמו שהוא (כגון אריסטו) ואילו חלקם טענו כי ליקום הייתה נקודת התחלה.

על פי כל הראיות כיום של המדע המודרני ברור לנו כי מודל המפץ הגדול הוא זה הנכון וכי המודל שטוען כי היקום היה תמיד קיים עם כל הכוכבים התלויים בשמיים נשלל על הסף.

  34. משלוש (ריק) יוצא... אחד!

אנו, כבני אדם, רגילים לחשוב במונחים של כמויות אבסטרקטיות כמו "הרבה", "גדול", "קטן", "בינוני", "הכל" ו"כלום". למרות שלכאורה כל כמויות אלו הם אבסטרקטיות, "הכל" ו"כלום" ניתנים להגדרה ריגורוזית מתמטית על פי תורת הקבוצות. תורת הקבוצות זוהי תורה שנועדה לתת הגדרה מדויקת למושג הקבוצה ולנגזרותיה, כגון תת קבוצה, הכלה של קבוצה אחת באחרת וכדומה.

להבדיל מענק, גדול, קטן ובינוני, בתיאור קבוצה, הכל הוא בעצם כל איבריה של הקבוצה, לעומת כלום שזוהי הקבוצה הריקה. למשל נניח קבוצה עם המספרים הבאים {1,2,4,6 }, "הכל" הוא כל האיברים 1,2,4 ו-6, וכלום זה איבר הריק, אף אחד מאיברים אלו, הוא מסומן ב-phi.

בתחילת המאה העשרים פותחה תורת הקבוצות האקסיומטית על ידי מתמטיקאים רבים, ובהם ארנס פרידריך צ'רמלו(1953-1871) ואברהם הלוי פרנקל (1965-1891). על פי הנחות היסוד של תורה זו כל קבוצה חייבת להכיל את איבר הקבוצה הריקה, phi, איבר ה"כלום".

על פניו נראה כי אותו הכלום, הריק, אינו אלא היבט מתמטי וחסר משמעות פיסית שנועד אך ורק ליצור סדר ריגורוזי בתיאוריות מתמטיות. עם זאת נראה בהמשך הספר, כי לא רק שאותו הכלום בא לידי ביטוי באופן פיסי, אלא שהוא אף הכרח לקיומה של המציאות בכללותה.

  35. האם קיים אל, כן או לא? או שמא "כן ולא"

אחת מן השאלות היסודיות של בני האדם היא שאלת קיומו של האל. האם קיים אל שברא את כל המציאות?, או שמא קיומו של האל אינו אלא רעיון שבשיגיונותיו של האדם.

כאשר נבחן מן הצד באלו השואלים שאלה זו, נשים לב שמבחינה מדעית שאלה זו חסרת משמעות מכיוון שהמשתנים בשאלה אינם מוגדרים היטב.

משתנה/מושג שמוגדר היטב הוא בעצם דבר מה שניתן לתאר אותו במספר סופי של מילים, כאשר מילים אלו אף הן מוגדרות היטב.

על כן, לפני שנתעמת עם שאלה זו, נגדיר תחילה, באופן מדויק, מה הוא אל?

קיימות הגדרות לא מדויקות רבות למושג "אל". במיתולוגיה היוונית אלים היו לעיתים כדמות בני האדם פשוט עם יכולות מיוחדות. לעומת זאת, באמונה היהודית, הנוצרית והמוסלמית שבה האל תופס את כל המציאות כולה ומעבר, הוא הכול.

נתייחס להגדרה של שלושת דתות גדולות אלו:

הגדרה: "אל הוא הכל, כל היש וכל האין"

כלומר, אל הוא המכיל והמוכל במציאות שלנו. הוא היש כולל האין, הוא הכול כולל הכלום.

מהגדרה זו, ניתן לראות בבירור כי השאלה: "האם קיים אל?" היא חסרת משמעות לחלוטין, וזאת מכיוון שבהנחה שהוא קיים הוא גם קיים בריק, באין, בכלום. על כן הוא גם לא קיים, מכיוון שהוא זה הכל והכול זה הוא. ניזכר עתה בתורת הקבוצות האקסיומטית. מתורה זו למדנו כי קבוצה היא "יש" הכוללת אוסף איברים מסוימים, כאשר תמיד יתווסף לנו איבר נוסף, ה"אין". על כן, אלו המאמינים בהגדרה זו של אל בהכרח, באותה נשימה, מאמינים בכך שהוא שוכן גם בריק, באין.

לעומת זאת, מהגדרות אחרות של אל, כמו אל יוצר שנראה כאדם אך בעלת יכולות על טבעיות, נוכל לומר כי התשובה היא או "יש אל" או "אין אל", אך לא שניהם בבת אחת, ועל כן שאלה כזו תהיה חסרת משמעות עד שיוכח אחרת.

מעניין לציין כי באותן שלושת הדתות שהזכרנו קיים גם מושג חופש הבחירה, שקובע כי לכל אדם יש את הזכות לבחור בין טוב לרע, בין להאמין באל או לא, כאשר נוכל לראות כי רעיון זו הולך יד ביד עם אותו ההגדרה לכל האל, כלומר עצם זה שלא ניתן להוכיח את קיומו, לא נשללת לנו זכות הבחירה בין אמונה בקיומו או לא.

שאלה: אל כבורא או אל כבריאה?

רמז: אפשר גם וגם.

*מי ששולט במרחב ובזמן שולט בכל

  36. מערכת השמש

אחת ההבחנות העתיקות ביותר של המין האנושי בקוסמוס הוא בגילויה של מערכת השמש. מערכת השמש שלנו היא מערכת של שמונה כוכבי לכת הנעים מסביב לשמש.

*מי ששולט במרחב ובזמן שולט בכל

הדעה הרווחת בעבר תיארה את כדור הארץ כמרכז היקום ואילו את שאר הכוכבים ובהם השמש כסובבים סביבו. גישה זו נבעה כתוצאה מהגדרת האדם את עצמו כמרכזו של המציאות כולה, כאשר כמו שהוא שולט ומביית את בעלי החיים, כך כבדרך הטבע, המציאות "מבוייתת" בשבילו ולכן השמש היא זו שמסתובבת מסביבו ולא להיפך. עד המאה ה-16 לספירה דעה זו נחשבה כמודל המדעי והמדויק ביותר, עד להופעת ניקולס קופרניקוס (1543-1473 לספ"ה). קופרניקוס היה אסטרונום ומתמטיקאי פולני אשר מלבד היותו חבר בכנסייה הפולנית הממלכתית הוא עסק גם באסטרונומיה וחקר את כוכבי השמים. ניתן לומר כי הוא הראשון בעת החדשה שפיתח וגילה את המודל שבו אנו אלה הסובבים את מערכת השמש ולא להפך. המודל שבו כדור הארץ הוא במרכז והכל סובב סביבו נקרא "המודל הגיאוצנטרי" ואילו המודל הגורס כי מרכז מערכת השמש היא השמש והכל סובב סביבה נקרא "המודל ההליוצנטרי". גילוי של קופרניקוס את המודל ההליוצנטרי לא רק שינה מודל פיסיקלי אסטרונומי הנוגע לגרמי השמים בלבד. אלא גילוי זה הביא עמו טענות מרחיקות לכת בנוגע למקומו של האדם בטבע. החל מגילוי זה הבין האדם, הוא רק חלק ממנו, כי מקומו של האדם ביקום ניתן להשוואה כמקומה של נמלה על עץ. אין האדם מרכז היקום, ואין הוא אלא אספקט נוסף בטבע ובפריזמת החיים.

ראוי לציין כי גישה זו הייתה קיימת במקומות מסוימים בעולם בעת העתיקה. לדוגמא, על פי הגישה הבודהיסטית אין כזה דבר "אני" וכולנו מרכיב נוסף בטבע, אספקט נוסף של המציאות, לא אנו שולטים בה, וכן אנו נשלטים עד ידה באמצעות חוקים פיסיקליים קיימים. כמובן אין זה קשור לכוח הבחירה של האדם, שלמעשה עוסק בחופש בחירה של האדם תחת החוקים הפיסיקליים הנוקשים שהטבע מכפיף.

~מי ששולט במקום ובזמן שולט בהכל

  37. אבני היסוד: מהו האטום?

על פי המדע המודרני החומר בטבע בנוי מאבני יסוד הנקראים חלקיקים. אותם החלקיקים שלא ניתנים לחלוקה לחלקיקים יותר קטנים נקראים "חלקיקים אלמנטריים". האטום הוא חלקיק לא אלמנטרי, כלומר ניתן לפרקו לחלקיקים יותר יסודיים. האטום (מיוונית: "החלק הבלתי מתחלק", למרות שגילינו לפני קצת יותר ממאה שנה שהוא אכן מתחלק) מורכב, באופן כלל, מחלקיקים הנקראים פרוטונים, ניוטרונים ואלקטרונים. בעוד שהאלקטרון הינו חלקיק יסוד הפרוטונים והניוטרונים אינם חלקיקי יסוד, אלו חלקיקים מורכבים, אשר מורכבים מחלקיקי יסוד הנקראים קווארקים.

אם נתהה לעצמנו, מבלי ידע קודם, ממה עשוי החומר ביקום שלנו נוכל לתת שני סוגים בסיסיים אפשריים למבנים כאלו, רציף ובדיד. כאשר נניח כי החומר בטבע הוא רציף אנו למעשה מניחים כי כל חומר ניתן לפרק אינסוף פעמים לאינסוף יחידות קטנות יותר ויותר .לעומת זאת, במקרה הבדיד שבו יש גדלים מינימליים, אנו מניחים כי פירוק מסוג זה יכול להתרחש מספר סופי של פעמים.

אחת העדויות הראשונות לכך שבמחשבותיו של האדם שרתה האפשרות כי הטבע מורכב מאבני יסוד בצורת אטומים היא ביוון העתיקה לפני כאלפיים שנים עד לכתיבת שורות אלה. האסכולה האטומיסטית הייתה אסכולה ובה חברים פילוסופים והוגים אשר טענו כי כל האובייקטים בטבע, כולל התופעות בטבע, ניתנים לחלוקה סופית עד לחלקיקים הקטנים ביותר, האטומים. משמעות המילה אטום מיוונית היא בלתי ניתן לחלוקה, אך כפי שהסברנו לפני כן האטומים אכן ניתנים לחלוקה ועל כן האטום הוא לא החלקיק הקטן ביותר. המדען החלוץ לוקיפוס (370-460 לפנה"ס) הוא הראשון אשר חזה את קיומם של האטומים. וניתן בהחלט לומר כי הוא היה האטומיסט הראשון. מעניין לציין כי על פי הגישה האטומיסטית ה"אין", "הכלום/הריק" קיים בדיוק כמו שה "יש" קיים.

מבחינה פיסיקלית האטום בנוי מגרעין האטום ומאלקטרונים הנעים סביבו, או יותר נכון קיים מעין ענן אלקטרונים מסביבו. גרעין האטום מכיל את הפרוטונים והניוטרונים ואילו האלקטרונים שורים סביבו כגלים. במודל האטום הקוונטי הראשוני האלקטרונים תוארו כחגים מסביב לגרעין האטום אך עם התפתחותה של תורת הקוונטים הבינו החוקרים כי האלקטרונים אינם חגים מסביב לגרעין האטום כמו שכדור הארץ חג מסביב לשמש, אלא הם נמצאים בכל סביבת גרעין האטום, כל אלקטרון ברדיוס ספציפי, כלומר במרחק ספציפי מגרעין האטום. מודל זה נקרא "המודל הפלנטרי של בוהר" על שם מפתחו, אחד

המדענים הגדולים במאה העשרים, נילס בוהר .(1885-1962)

כל החומרים בטבע עשויים מאטומים. אם כך, מהו ההבדל הפיסיקלי בין חומרים אלו?

ראשית נציין כי קיימים כמה וכמה הבדלים בין חומרים שונים, כאשר שניים מן ההבדלים החשובים ביותר הוא היסודות מהם החומרים מורכבים ומבנה האטומים בו.

כל החומרים בטבע מורכבים מאטומי היסוד. אטומי יסוד אלו אטומים שמגדירים חומרים שונים ברמה האטומית כגון מימן, הליום, זהב וכו'. כל יסוד כימי כזה שונה האחד מרעהו על פי התכונה הבאה:

"לכל יסוד כימי יש מספר מסוים של פרוטונים מגרעין האטומי שלו"

כלומר מספר הפרוטונים באטום קובע בדיוק את היסוד עצמו.

למשל, למימן יש בדיוק פרוטון אחד, בעוד שלזהב יש שבעים ותשע פרוטונים בגרעין האטום.

אטומים יכולים להיות טעונים חשמלית, כאשר הם נייטרלים יש להם מספר פרוטונים ואלקטרונים שווה. זאת בעקבות כך שהמטען החשמלי של הפרוטון הוא חיובי לעומת זה של האלקטרון אשר מטענו שלילי בדיוק באותו הגודל של הפרוטון, כלומר מטען פרוטון ועוד מטען אלקטרון שווה למטען אפס. הניוטרון (אשר בא מהמילה נייטרלי) הוא עם מטען חשמלי אפס, ועל כן לא קיימת לו חשיבות מבחינת המטען החשמלי של האטום.

  38. קשרי היסוד: מהי מולקולה?

כפי שראינו בפרק הקודם, האטום מגדיר למעשה את היסוד עצמו של החומר על ידי קשר פיסיקלי בין החלקיקים. מתוך קשר פיסיקלי זה נובע קשר כימי בין האטומים, אשר זוהי מייצרת את המולקולה. מולקולה (מלטינית – "מסה קטנה"). מולקולה היא תרכובת של מספר אטומים מאותו היסוד או מיסודות שונים. מספר האטומים במולקולה משתנה מאחת לשנייה, למשל מולקולת מימן 2H מורכבת משני אטומי מימן בעוד שמולקולת DNA מורכבת ממיליונים של אטומים מיסודות שונים.

כל החומרים שאנו מכירים מורכבים ממולקולות, למשל המים שאנו שותים מורכבים משני אטומי מימן ואטום אחד של חמצן, ואילו החמצן מורכב משני אטומי חמצן.

אותו קשר כימי אשר מקבע את האטומים להיות כיחידה אחת, מולקולה, מתבסס על קשר פיסיקלי בין המטענים החשמליים של היסודות האטומיים המרכיבים את אותה המולקולה.

כל המולקולות נעות באופן תמידי, כאשר תנועה זו מייצרת חום. כך למשל מיקרוגל מחמם לכם את האוכל, הוא גורם למולקולות האוכל לרטוט יותר מהר. כאשר גוף נמצא בחוסר תנועה הוא נמצא בחוסר זמן מכיוון שהוא סטטי. כלומר אין הזמן חל עליו. הרטט שזהו שינוי מייצר את תכונת הזמן לאובייקטים.

  39. המודל הסטנדרטי

עם התפתחותה של תורת הקוונטים, התורה אשר מסבירה את החלקיקים, נוצר צורך לתת תיאור מלא של החלקיקים והקשר ביניהם, זאת על מנת לתת תיאור של ארבעת הכוחות בטבע, כלומר האינטראקציות המתקיימות בין אותם החלקיקים.

המודל הסטנדרטי פותח עם התפתחותה של תורת הקוונטים בעשורים הראשונים של המאה העשרים והוא מתפתח עדיין בימים אלו, זאת על מנת למצוא תיאור שלם ונכון של החלקיקים והקשרים ביניהם. עם התפתחותם הטכנולוגית של הניסויים הפיסיקליים הבוחנים את החלקיקים נמצאו אינספור חלקיקים שונים שחלקם אינם מתקיימים בחיי היומיום אלא נוצרים בתנאי מעבדה מלאכותיים. ריבוי זה של החלקיקים קיבל את המונח "גן החיות של החלקיקים", מונח זה מבטא את הגיוון הרב של החלקיקים בטבע ואת הקושי לסווג אותם לצורה מסודרת בעלת הגיון, בדומה לטבלה המחזורית של היסודות בטבע שפותחה על ידי מנדלייב.

על פי המודל הסטנדרטי כל הכוחות בטבע מועברים באמצעות חלקיקים מיוחדים הנקראים "בוזוני כיול". בוזון הוא שם לחלקיק עם ספין (ערך קוונטי המתאר סיבוב מסוים של החלקיק) בעל ערך שלם, על שם הפיסיקאי הבנגלי סאטינדרה נאת בוז (1974-1894 לספ"ה) אשר חקר תופעות פיסיקליות של הבוזונים. בוזוני כיול מופיעים כתוצאה של תורת השדות הקוונטית אשר בה מתקיימים סימטריות בשם סימטריות כיול. סימטריות כיול אלו סימטריות המתקיימים בטבע שהעיוות שלהם הנוצר כפונקציה של המרחב (המקום) והזמן נקבל שדה כוח ואת החלקיקים הנושאים אותו. החלקיקים בטבע מחולקים לרוב לשני קבוצות אפשריות, הפרמיונים והבוזונים. קבוצות אלו מאופיינות על ידי תכונת הספין שלהם. הספין של הפרמיונים הוא לא שלם, שברי, בעוד שהספין של הבוזונים הוא כאמור בעל ערכים שלמים.

בעקבות השוני בתכונה זו לפרמיונים ולבוזונים תכונות אחרות אשר מבטאות אותם. למשל, הפרמיונים מקיימים את חוק האיסור של פאולי, על שם הפיסיקאי האוסטרי וולפגנג פאולי (1900-1958). חוק האיסור של פאולי קובע ששני פרמיונים לא יכולים להיות באותו המצב הפיסיקלי (ליתר דיוק קוונטי) בדיוק, להבדיל מהבוזונים שכן יכולים להיות במצב כזה.

אחת הבעיות המרכזיות של המודל הסטנדרטי הוא בכך שהוא אינו מסוגל לכלול את תורת הכבידה המודרנית, תורת היחסות הכללית, וכך ליצור תורה אחת לכול ארבעת הכוחות בטבע.

התרשים הבא מתאר את חלקיקי היסוד של המודל הסטנדרטי, כאשר דורות 1,2 ו-3 מחולקים על פי רמת המסה שלהם.

כוח | המודל המרכזי | מי שמעביר את הכוח על פי המודל

---|---|---

הכוח הגרעיני החזק | כרומודימיקה קוונטית | גלואונים

הכוח הגרעיני החלש | התורה האלקטרו-חלשה | בוזוני Z ו-W

הכוח האלקטרומגנטי | אלקטרודינמיקה קוונטית | פוטונים

כוח הכבידה | תורת היחסות הכללית | עקמומיות המרחב זמן עצמו

  40. מצבי הצבירה בטבע

אחד המאפיינים של החומרים בטבע הוא בכך שלכל חומר יש בהכרח מצב צבירה המאפיין אותו. ככלל לכל חומר בטבע יש מצב שבו הוא בהכרח נמצא, והוא אחד מתוך ארבעה אפשריים: מצב מוצק, מצב נוזל, מצב גז ומצב פלסמה. מצב מוצק הוא מצב שבו מולקולות החומר צפופות, כלומר קיימים מרווחים קטנים בין אותן המולקולות אשר בונות את החומר, לכן מצב מוצק מאופיין בכך שיש לאותו החומר צורה ברורה ונפח מוגדר (זאת בעקבות כך שהמולקולות שלו צפופות). במצב נוזל קיים חוסר סדר בין אותם הרווחים בין המולקולות בונות החומר, כאשר מרווחים אלו הם קטנים אך קיים חוסר סדר במולקולות וקיים שינוע שלהן, אם כי לא רב כמו במצב גז. במצב גז, המרווח בין אותן המולקולות מאופיין בהשתנות תמידית כאשר אלו נעות באופן חופשי על פני המרחב בהם הן שורות.

מצב פלזמה הוא מצב ייחודי מכל שלושת מצבי הצבירה הקודמים וזאת מפני שלהבדיל ממוצק, גז ונוזל, במצב הפלזמתי האטומים של החומר משנים את המבנה שלהם, מצב זה דומה לגז אך להבדיל מגז הוא מאופיין בהפרדות האלקטרונים מאותם האטומים ועל כן החומר הוא מקבץ של אלקטרונים הנעים באופן חופשי ובאטומים בעלי מטען חשמלי.

נקודה משולשת היא מצב ייחודי שבו חומר יימצא במצב של מוצק, נוזל וגז בו זמנית!. מצב זה מתקיים על ידי תנאים ייחודיים השורים על החומר כל שמצבים אלו יהיו שקולים.

~מי ששולט במקום ובזמן שולט בהכל

  41. האם הטבע נצחי?

כאשר נרצה לחקור את הטבע ואת המציאות בה אנו חיים נראה כי קיימות שאלות יסוד שנשאל בנוגע לתכונות הטבע עצמו. אחת משאלות אלו היא השאלה בנוגע לנצחיותו של הטבע. האם הטבע הוא בר חלוף? או שלמעשה הוא יתקיים לעד? התשובה לכך טמונה בהגדרת המושג טבע. האם טבע זה כל המציאות עצמה כולל השינויים שהיא עוברת? או שבעצם הטבע זה כל התכונות המאפיינות את המערכת כולל החומר עצמו?

שונות זו של מושג הטבע אינה בעלת תשובה חד משמעית כלל.

בהנחה שנחליט להגדיר את הטבע כך שזה פשוט ה"יש", "הקיים" כולל השינויים העוברים עליו. כעת באותו אופן נוכל לומר אם כן שגם שעון הוא קומקום מפני שבעבר, לפני התכתו, הוא היה קומקום. דוגמא נוספת היא אתם, האם אתם עוגייה, מיץ תפוזים ותפוח? כי זה מה שאתם מורכבים ממנו...

תחת ההגדרה השנייה, שקובעת כי הטבע הוא כל מערכת החוקים שלו כולל החומר עצמו נקבל כי הגדרת זהות היא משהו לא ממשי כלל, מפני שבטבע יש זמן, וזמן זה שינוי, על כן הזהות זה עניין שחולף ללא הרף. נניח אתם בעלי זהות מסוימת, עם גובה ומשקל מסוימים. כעת, באופן מקרי לחלוטין, נכנס לפיכם עוגת פאי טעימה, האם זהותכם השתנתה עם שינוי משקלכם?

אוקי, כפי שראינו שאלת מהות הזהות הכרחית לאופן הצגת שאלות בנוגע לתכונות הטבע. בהנחה שהטבע זה המכלול הקבוצה השלמה הוא ה"יש" ואף העדרו, "האין". לכן התשובה לשאלה ששאלנו היא כן, הטבע יתקיים לעד, לפחות מנקודת המבט שלנו, החיים בתוך מערכת זו.

  42. נוף לאינסוף

במשך אלפי שנים בני האדם חזו בהופעתם של הכוכבים בשמיים, בשינויים שלהם ובמבניהם. כבר לפני כשמונת אלפים שנים, באזור בבל העתיקה התקיימה התרבות השומרית. התרבות השומרית עסקה בין היתר בהמצאת פיתוחים טכנולוגיים בתחום המכאניקה, תרופות ואסטרולוגיה. אותה ההתפתחות של האסטרולוגיה הייתה לא סתם פיתוח של אמונה תפלה שביססה את השפעת הכוכבים על בני האדם, אלא, היא יצרה מחקר שיטתי ומתועד של גרמי השמים, המבנה שלהם ואופי תנועתם. אופיו המדעי של אותו חקר הכוכבים התקיים בעמים עתיקים רבים כמו בתרבות הפרעונית מלפני כשלושת אלפים שנה שבה חשיבות הכוכבים הינה ראשונה במעלה, הן מבחינה מדעית והן מבחינה דתית.

עם זאת, במאות השנים האחרונות עם ההתקדמות המדעית של בני האדם, החלו בני האדם לבחון לא רק את הכוכבים שוכני השמים, אלא אף את המרחב עצמו. כיום, המחשבה המרכזית בקרב בני האדם היא כי המרחב והזמן הם שני ממדים המאוחדים לממד אחד, כאשר גודלו של המרחב זמן הוא אינסופי.

כשרוב האנשים צופים בשמים הם מתסכלים על הכוכבים, זהו טבעם, למרות שרוב השמים הם הריק, המרחב הזמן, האינסוף. כאשר צופים בשמים רואים ממש את האינסוף, הוא מתקיים לא רק כגודל מתמטי מופשט אלא כאוחז במציאות, כמכיל אותה ומקיימה.

אותו ה"שחור" שבשמים הוא הריק, סטטי ולכן לא מכיל את הזמן. מכאן שהמרחב זמן לא שוכן שם, אלא רק המרחב מכיוון שאין שם כל שינוי. זהו הכלום. בהינתן שהוא מכיל את יקומנו, ממה יקומנו עשוי?

  43. החי הצומח והדומם כישויות פיסיקליות בלתי נפרדות

אחת מתכונותיו הבסיסיות של האדם היא לסווג כל חפץ, רגש, וצבע לקבוצות, לתכונות. קטגוריות על גבי קטגוריות, כאשר המטרה הסופית היא ליצור סדר במחשבותיו של האדם על מנת להבין, לתאר ולחזות אותו אובייקט גשמי ומופשט בטבע. כך, טבעי לאדם לסווג את הטבע ל"חי", "צומח" ו"דומם".

הדרך המקובלת ביותר לקטלוג אובייקט לחי צומח ודומם היא על פי קיום "המודעות העצמית".

המודעות העצמית מגדירה את ה"אני" העצמי, כדברי רנה דקארט (1596-1650) "אני חושב משמע אני קיים". הדומם הוא, כביכול, חסר מודעות עצמית, הצומח בעל מודעות עצמית מסוימת ואלו החי הוא בעל המודעות העצמית הגדולה ביותר, הוא מודע למעשיו ולשינויים החלים עליו. אך, האם באמת יש ממש בהגדרה כזו?

על פניו נראה כי אכן חלוקה זו של הגופים הפיסיקליים מגדירה לנו היטב את ההבדל בין הדומם לצומח, והצומח לחי. עם זאת, כאשר נבחן לעומק את הגדרת המודעות העצמית נשים לב כי מושג זה הוא בעייתי. נתאר עתה כמה מודלים הסותרים את קיומו של מושג המודעות העצמית כמבטא את תכונות הגוף הפיסיקלי. תחילה, נשים לב כי מושג המודעות העצמית הוא תיאור ה"אני העצמי שלי", מנקודת המבט שלנו, בני האדם, לדומם אין כלל מודעות עצמית, ועל כן הוא נקרא דומם, זאת לעומת הצומח והחי. אך עם התפתחות המדע המודרני אנו למדים כי מה שמנקודת המבט שלנו נראה נכון, לרוב הוא אינו נכון כלל, ואף שקרי באופן אבסולוטי.

למשל, מושג הצבע. מנקודת המבט שלנו, בהנחה שאנו יכולים לראות צבעים, כל המציאות כולה מבוססת על צבעים, ירוק, כחול, לבן, אדום וכו'. כלומר מבחינתנו הצבע היא תכונה פיסיקלית בסיסית במציאות שלנו. אך כאשר נלמד מספר פיסיקה בסיסית נראה כי מושג הצבע הוא אינו אלא פירוש המוח לתדירויות שונות של אור. כלומר מושג הצבע נובע מהמוח שלנו, כלומר מאתנו, מהסובייקטיביות שלנו. מבחינת הטבע אין צבע כלל –הכל הוא תדירויות שונות של גלים.

סיבה נוספת מתבססת על מודלים עתיקים הקיימים בדתות מסוימות, כדוגמת היהדות וההינדואיזם ועל פי האמונה היפנית המסורתית הטוענות כי ב"הכל יש נפש", לכל הגופים הפיסיקליים בטבע יש מודעות עצמית כלשהי, מן הקטן עד הגדול. לכן קיום או חוסר קיום מודעות עצמית אינו רלוונטי כלל מנקודת מבט זו, שלא ניתנת להפרכה. גישה זו אינה נופלת מגישות שונות בנוגע לקיומו ו/או לחוסר קיומו של מושג המודעות.

מעניין לציין כי על פי הבודהיזם מושג המודעות העצמית של ה"אני" אינו קיים כלל, ולכן המודעות העצמית שלך היא שקרית, אין דבר כזה "אתה", ה"אני" הוא פשוט אספקט אחר של הטבע, אותו הטבע שאתה צופה. אתה זה הוא והוא זה אתה. כלומר על פי גישת הבודהיזם כל קטלוג של אובייקטים לחי צומח דומם הוא חסר משמעות כלל.

סיבה שלישית לחולשת רעיון המודעות העצמית הוא בכך שלא באמת ניתן להגדיר מה היא מודעות עצמית. זהו מושג מופשט שמגדיר תכונה שאינה ניתנת לכימות.

דרך מקובלת נוספת להבדיל בין חי צומח ודומם היא על פי חיזוי התנהגות הגוף הפיסיקלי.

  44. היקום האיזוטרופי: יקום שופע חיים?

המונח איזוטרופי בא מהמילים "איזו"="אחיד", ו"טרופי"="כיוון", כלומר אחידות בכל כיוון בו נהיה. יקום איזוטרופי מתאר יקום שבו החוקים שלו שווים בכל מקום במרחב, כאשר אין נקודה אחת ייחודית מבחינת התכונות הפיסיקליות מאשר נקודה אחרת.

על פי טענה זו נוכל להסיק מסקנות, או לפחות לנחש בצורה מושכלת, את קיומן של תופעות פיסיקליות ברחבי היקום בהנחה שאנו יודעים כי אלו התרחשו בלפחות נקודה אחת ביקום.

אנו נתמקד בהופעת חיים תבוניים באותו יקום איזוטרופי.

תחת התצפית כי אכן קיימת נקודה אחת ביקום שבה מתקיימים חיים תבוניים (ראו ערך "כדור הארץ") נסיק כי קיימים נקודות נוספות שבהן יש חיים תבוניים ביקום. אך בהנחה שיש, כמה עולמות המכילים חיים תבוניים קיימים?

כיום, עם ההתפתחות הטכנולוגית של הטלסקופים כדוגמת טלסקופ החלל האבל, ניתן לראות כי נקודות מוארות בחלל שבעבר נחשבו ככוכבים גדולים הם גלקסיות שלמות המכילות, כל אחת, עשרות מיליארדים של כוכבים וכוכבי לכת. עד לעת זו נמצאו מאות עולמות אפשריים המסוגלים, תיאורטית כמובן, להכיל חיים בכלל וחיים תבוניים בפרט. על כן שאלות כגון, מהי הרמה השכלית והטכנולוגית של אותם ישויות בעולמות אחרים, ואיך הם נראים? הן חסרות משמעות לחלוטין, וזאת מכיוון שהמגוון העצום של ישויות כאלו בעלות תכונות הייחודיות להן מביא לכך שלא קיימת תשובה חד משמעית לשאלות אלו. שוב, אם נחשוב במונחים מדעיים, ותחת ההנחה כי קיימת התפלגות נורמלית (עקומת הפעמון) של הרמה הטכנולוגית והשכלית של אותם ישויות נקבל כי קיימים ישויות בעלי מנת משכל הדומה לווירוס, עם אפס יכולת טכנולוגית לעומת ישויות בעלות יכולות טכנולוגיות המשולות לקסם מנקודת המבט שלנו, ובעלי מנת משכל המשולה לאלו של האלים הקדומים.

מתוך משוואת הפיסיקאי פרנק דרייק (1930-) ניתן לראות כי היקום שלנו בהחלט, ככל הנראה, שופע בחיים תבוניים שחלקם אף מודעים לעצם קיומנו על פני כדור הארץ. קיימים תיקונים למשוואת דרייק ואף מודלים אחרים שלוקחים בחשבון גם את התכונות הייחודיות של כדור הארץ ביחס לכוכבי לכת אחרים ביקום. מודלים אלו אף הם חוזים קיומן של אינספור עולמות עם חיים תבוניים.

שאלה נפוצה המתעוררת בקרב המין האנושי נוגעת לחשיבותינו ביקום. מהי חשיבותו של האדם ביקום אם קיימים עוד אינספור יצורים תבוניים אחרים בעלי רגשות, מחשבות, יחסי אהבה, שנאה ופחד, שמחה, התמודדות ותקווה?

התשובה לכך ככל הנראה מצויה בהבנתנו את הטבע, ועל ידי כך את חשיבותינו בחיים אלו. כאשר נבין כי אנו, בני האנוש, פשוט חלק מתוך טבע אחד שלם, אז מצד אחד אנו כמעט חסרי חשיבות עבור הטבע, ומצד שני אנו הראשונים במעלה מבחינת חשיבות, כי אנו זה הטבע עצמו.

  45. תורת השדות הקוונטית

תורת הקוונטים הייתה אבן דרך לקראת הבנתנו את הפיסיקה ברמה האטומית. כאשר אנו מדברים על חלקיקים הנעים באופן חופשי מדובר לרוב במהירויות גבוהות במיוחד ולכן טבעי לשלב תורת זו עם תורת היחסות הפרטית אשר עוסקת עם התנועה היחסית של גופים פיסיקליים במהירויות גבוהות. בהמשך לכך, על פי ניסויים בחלקיקים נראה היה כי באינטראקציות בין חלקיקים מספר החלקיקים לפני האינטראקציה שונה מזה שאחרי, לכן היה צורך ליצור תורה שתסביר זאת ואף תסביר מערכות מרובות חלקיקים ואת התגובות ביניהם. תורת השדות הקוונטית היא תורת קוונטית יחסותית אשר מתייחסת לריבוי חלקיקים ואינטראקציות ביניהם.

ייחודה של תורת השדות הקוונטית על פני תורת הקוונטים היא בכך שתורה זו מניחה כי כל חלקיק בטבע הוא עירור (עלייה מהמצב הבסיסי שבו נמצא השדה למצב אחר) של שדה מסוים, זהו שדה קוונטי מפני שאנו עוסקים בחלקיקים. אותו עירור בעל תכונות הדומות לחלקיק כמו מיקום במרחב ובזמן, אנרגיה, תנע וכדומה.

לאחר ביסוסה של תורת השדות הקוונטית לקראת שנות השבעים של המאה העשרים נעשה נסיון רב לאחד תורה זו עם תורת היחסות הכללית, וזאת על ידי כך שנעשה ניסיון לבטא את כוח הכבידה על ידי חלקיקים קוונטים שנושאים את כוח זה. חלקיקים אלו נקראים "גרביטונים", מהמילה גרביטציה=כבידה. עד כה כל הניסיונות להוכיח את קיום הגרביטונים כשלו, ועל כן רעיון השילוב של תורת הקוונטים עם תורת היחסות הכללית המסבירה את כל הכבידה עדיין בגדר בעיה פתוחה מקרב המין האנושי.

מעניין לציין כי בדומה לתורת היחסות הכללית שמדברת על המרחב זמן כשדה ועל כוח הכבידה כעקמומיות המרחב זמן, פיתוח פיסיקלי אחר לחלוטין – תורת השדות הקוונטית שנועדה לתאר את שלושת הכוחות האחרים בטבע גם כן מבוססים על שדות, וזאת על מנת לתת תיאור מדויק יותר של המציאות בה אנו חיים. כפי שניתן לראות יש לנו פה רמז עבה בנוגע להתנהלות הטבע, ולאופיו. כלל הנראה שדות זהו מושג מפתח להבנתנו את היקום בו אנו חיים.

*בהנחה שה"נשמה" של הבנאדם היא בנויה כמערכת קוונטית, אז בהכרח **לא ניתן לשכפל אותה** **!,** כלומר לא ניתן ליצור עוד אחד כמוך. זאת מפני שקיים משפט מתמטי-פיסיקלי מאוד חשוב שמוכיח כי לא ניתן לשכפל מערכת קוונטית כלשהי. מכאן נובע, כי בהנחה שהנשמות הינן קוונטיות, אז הן ייחודיות לנו בכל היקום.

  46. אחרית דבר

בספר זה הצגנו ובחנו תכונות ותופעות יסוד מסוימות המופיעות בטבע. זהו כמובן רק קצה הקרחון מבחינת אופיו הפיסי של הטבע.

עיצובה של המציאות נבנית באמצעות תבניות שהטבע פועל על פיהם, כאשר אנו בני האדם מנסים לבחון תבניות אלו בכלים מתמטיים על מנת שנוכל לכמת באופן המדויק ביותר את תופעות אלו ובכך לחזות את העתיד כאשר נתקל בתופעות דומות לאלו שבחנו ויצרנו מודלים על פיהם.

ניתן לראות שלמרות אופיו של בן האדם לחשוב ולהסתכל תמיד על ה"יש" במקום ה"אין", המציאות כופה עלינו לשים חשיבות למושגי ה"ריק" וה"כלום", כאשר אלו חלק בלתי נפרד מן המציאות עצמה.

אספקט א-פיסי של תכונות היסוד של הטבע:

  1. השאיפה לשיווי משקל, כלומר למצב סטטי שבו זמן אינו בא לידי ביטוי כלל. נשמע הדבר כאילו הזמן הוא מוצר ההולך ומתכלה מפני שהטבע עצמו שואף לאנטרופיה, למצב שבו קיים אותו שיווי משקל ללא שוני. אכן, הזמן הולך ומתכלה, עבור כל אדם תחת השמיים. באם האדם רואה עצמו חלק מההוויה, זווית אחרת של הטבע עצמו, והטבע עצמו הוא הקבוצה השלמה, אזי, הזמן חסר משמעות עבורו.

  2. הכל זה אחד. כל הטבע וכללותו, כל רגש, נפש, ידיעה, והנחה הינם זווית אחרת לאותה המערכת.

  3. תכונות יסוד לעולם אינם נבראות. הן קיימות לעד. מנקודת ההתחלה שאינה התחלה כלל, עד לנקודת האינסוף, הסוף שאינו קיים.

