
iw: 
דמיינו לכם שאתם דוברים של שפה ללא מערכת כתב. מאיזו סיבה שהיא,
אתם מחליטים לפתח מערכת כתב בשביל השפה שלכם. כנראה שראיתם אנשים מתרבויות
אחרות משתמשים בכתב וחשבתם "היי, בטח האנשים שלי יכולים גם כן!",
אז אולי תוכלו פשוט להתאים את מערכת הכתב שלהם לשפה שלכם, לאור העובדה שזה קרה
המון במהלך ההיסטוריה, אבל בואו נגיד שמסיבה כלשהי המערכת שלהם לא טובה לשפה שלכם,
או אולי אתם פשוט לא מצליחים לחקור לעומק את המערכת שלהם. איך הולכים ליצור מערכת כתב חדשה?
אני יודע שזה נשמע טיפשי ומאולץ, הרי שפות לא "מומצאות",
הן מתפתחות לאט עם הזמן. לזה אני משיב: כן, שפות מדוברות פועלות כך,
אבל מערכות כתב רבות למעשה הומצאו על ידי אנשים מסוימים בשלב כלשהו בהיסטוריה.
על כל פנים, אם יבקשו מאיתנו כיום ליצור מערכת כתב חלופית לאנגלית,
רובנו נעשה אותו הדבר: ניצור סמל לכל צליל באנגלית,

English: 
Imagine you're a speaker of a language with
no writing system.
For whatever reason, you decide to make up
a writing system for you language.
You probably saw people from other cultures
use writing and thought "hey, I'll bet my
people could do that too!", so you may very
well simply adapt their system to your own
language, and granted that has happened a
lot in history, but say for whatever reason
their writing system won't work for your language,
or maybe you're just unable to study their
system in depth.
How does one go about creating a new writing
system?
I know this sounds kind of silly and contrived,
after all languages aren't invented, they
evolve slowly over time.
To this I respond, yes, spoken languages do,
but a lot of modern writings systems were
actually invented by individual people at
some point in history.
Anyway, most of us today, if tasked with creating
an alternative writings system for English,
would probably do something pretty similar:
we'd make up a symbol for every sound in English,

French: 
[Intro]
LES TYPES DE SYSTÈMES D'ÉCRITURE
Imaginez que vous êtes locuteur d'une langue
sans aucun système d'écriture.
Pour une raison quelconque, vous décidez d'inventer
un système d'écriture pour votre langue.
Vous avez probablement déjà vu des gens
d'autres cultures utiliser l'écriture et pensé :
"hé, je parie que nous aussi, on peut faire ça!",
donc vous pourriez très bien adapter leur système
à votre propre langue,
et c'est vrai que c'est beaucoup arrivé dans l'Histoire,
mais disons que pour une raison quelconque,
leur système d'écriture ne peut pas marcher
pour votre langue,
ou peut-être que vous n'avez juste pas l'opportunité
d'étudier leur système en profondeur.
Comment on s'y prend pour créer
un nouveau système d'écriture ?
Je sais que ça a l'air absurde et complètement inventé,
comme situation,
après tout, les langues ne s'inventent pas,
elles évoluent lentement au fil du temps.
Et à ça, je répond : "oui, mais les langues PARLÉES"'
Mais beaucoup de systèmes d'écriture modernes ont
en fait été inventés
par des personnes individuelles
à un moment dans l'Histoire.
Bref, la plupart d'entre nous, aujourd'hui,
si on nous chargeait de créer un système alternatif
pour l'anglais (ou le français),
ferions probablement quelque chose d'assez similaire :

French: 
on inventerait un symbole pour chaque son
de la langue, consonne ou voyelle,
et, pour noter ce qu'on dit, on ferait juste
une longue ligne de ces symboles
dans l'ordre dans lequel ils apparaissent.
Ce système d'écriture, où il y a une correspondance
unique entre sons et symboles,
s'appelle un alphabet et, quand on dit ça comme ça,
on dirait que c'est la seule façon naturelle
de noter une langue.
C'est pour ça que je trouve fascinant que la vaste
majorité des systèmes d'écriture dans le monde
NE SOIENT PAS des alphabets.
D'ailleurs, si votre système ne vient pas d'Europe
à la base,
vous utilisez presque à coup sûr quelque chose
D'AUTRE qu'un alphabet.
Et c'est pas tout : je pense que chacun
de ces autres types de systèmes d'écriture
peut être considéré comme une manière unique
de voir et d'interpréter la langue.
Prenez le système d'écriture arabe, par exemple.
Vous voyez, on peut l'appeler l'"alphabet" arabe,
mais la vérité, c'est que le système d'écriture arabe
n'est pas techniquement un alphabet, mais un abjad.
Dans un vrai alphabet les consonnes et les voyelles
sont écrites exactement pareil,
mais tous les systèmes d'écriture ne sont pas aussi
égalitaires quand il s'agit d'écrire les voyelles.
Dans les abjads, par exemple,
on n'écrit QUE les consonnes,
et les voyelles sont simplement
et complètement omises.
Pour les langues qui utilisent des abjads,
on ne considère pas les voyelles exactement
comme de vrais sons,

iw: 
הן עיצורים והן תנועות, וכדי לכתוב אמירה מסוימת
פשוט ניצור קו ארוך מהסימנים האלה בסדר שבו הם מופיעים בדיבור.
הסוג הזה של מערכת כתב, שבו יש התאמה אחד לאחד בין צלילים לסמלים,
נקראת "אלפבית", וכשאומרים את זה ככה זו נראית הדרך הטבעית
היחידה לכתוב שפה. לכן אני מוצא שזה מרתק שדווקא
רוב מערכות הכתב בעולם אינן אלפבית. למעשה, אם מערכת הכתב שלכם
לא מאירופה במקור, אתם כמעט בוודאות משתמשים במשהו שאיננו אלפבית.
יתרה מזאת, לדעתי כל אחד מהסוגים האחרים של מערכות כתב יכולים להיחשב
לדרך ייחודית להתבונן בשפה ולפרש אותה.
קחו לדוגמה את האלפבית הערבי. אתם מבינים, אפשר לקרוא לו "האלפבית הערבי",
אבל האמת היא שטכנית מערכת הכתב הערבית איננה אלפבית, אלא אבג'ד.
באלפבית אמיתי, עיצורים ותנועות נכתבים בדיוק באותה הדרך, אך לא כל מערכות הכתב
כל כך שוויוניות בנוגע לכתיבה של תנועות. באבג'ד, לדוגמה,
כותבים אך ורק את העיצורים, והתנועות מושמטות לחלוטין.
בשפות שמשתמשות באבג'ד, לא נוטים לחשוב על תנועות כצלילים אמיתיים ממש,

English: 
both consonants and vowels, and in order to
write down a piece of speech we would just
make a big line of those symbols in the order
they appear in the speech.
This type of writing system, where you have
a one to one correspondence between sounds
and symbols, is called in alphabet and when
you say it like that it seems like the only
natural way to write down a language.
That's why I find it fascinating that the
vast majority of writings systems in the world
ARE'NT alphabets.
In fact, if your writing system isn't originally
from Europe, you almost certainly use something
besides an alphabet.
Not only that, but I think each of these other
kinds of writing systems can be seen as a
unique way of looking at and interpreting
language.
Take the arabic writing system for instance.
You see, we may call it the arabic "alphabet,"
but the truth is that the arabic writing system
isn't technically an alphabet, but an abjad.
In a real alphabet consonants and vowels are
written in exactly the same way, but not all
writing systems are this egalitarian when
it comes to writing vowels.
In abjads, for instance, you ONLY write the
consonants, and the vowels are just completely
omitted.
For languages that use abjads, you don't tend
to think of vowels as real sounds exactly,

iw: 
אלא פשוט כמעין מילוי שבא בין הצלילים האמיתיים: העיצורים.
לא כל השפות יכולות לפעול כך, באנגלית יהיה בלתי אפשרי להבין על מה מישהו מדבר,
כי יש לנו בערך 20 תנועות שונות ומילים רבות
בלי שום הבדל פרט לתנועות שלהן. בערבית, לעומת זאת, זה עובד נהדר,
ראשית כי בערבית בקושי יש מילים כאלה
שהן בדיוק אותו הדבר פרט לתנועות, ומלבד זאת לערבית יש כמה תכונות דקדוקיות מעניינות.
בערבית, פעמים רבות התנועות במילים ישתנו לפי ההקשר.
פעלים בערבית תמיד מורכבים מקבוצה מסוימת של שלושה או ארבעה עיצורים,
אבל התנועות ביניהם משתנות בהתאם לזמן, גוף, מספר ועוד כל מיני דברים.
אם יכתבו את התנועות, יהיו חייבים לכתוב את המילים באופן שונה בכל מיני הקשרים שונים,
על אף שמשמעות המילה היא עדיין אותו הדבר.
האלפבית העברי, כלומר האבג'ד העברי, פועל באותו האופן מאותה הסיבה.
לכתוב את התנועות בשפות האלה לא יהיה רק לא הכרחי, זה יהיה מטומטם ומסורבל.
בעניין משיק, אני מוצא שזה מעניין שחרף העובדה שערבית ועברית קשורות מבחינה לשונית
ומאוד דומות מבחינה דקדוקית, שני האבג'דים שלהן נראים כמו הפכים מוחלטים.

English: 
but just sort of this weird filler that goes
between the real sounds: the consonants.
Not all languages can do things this way,
in English it would be impossible to tell
what anyone was talking about because we have
like 20 different vowel sounds and a lot of
words have no difference between each other
except for their vowels.
In Arabic, though, it works great, because
for one thing, Arabic barely has any words
like that where they're the same except for
the vowels, but for another thing Arabic has
some interesting grammatical features.
In Arabic, a lot of the time the vowels in
words will change depending on the context.
Arabic verbs are alway made up of a particular
set of three or four consonants, but the vowels
in between change depending on tense, person,
number and all kinds of things.
Writing the vowels would mean you'd have to
write it differently in all kinds of different
contexts even thought the meaning of the word
was still the same.
The Hebrew alphabe-, er, I mean the Hebrew
Abjad, works the same way for the same reason:
writing the vowels for these languages would't
just be unnecessary, it would be stupid and
cumbersome.
This is kind of a tangent, but I find it interesting
that even though Arabic and Hebrew are linguistically
related and very similar grammatically, the
two abjads they use look like exact opposites.

French: 
mais comme ces sons de remplissage bizarres
qui vont entre les VRAIS sons : les consonnes.
Toutes les langues ne peuvent pas faire comme ça.
En anglais (ou en français), ça serait impossible
de comprendre ce dont les gens parlent
parce qu'on a, genre, une vingtaines de sons voyelles
différents (une quinzaine en français)
et beaucoup de mots ont
pour seule différence les voyelles.
Mais en arabe, ça marche super,
parce que déjà, l'arabe n'a presque aucun mot
comme ça qui sont pareils sauf pour les voyelles,
et en plus, parce que l'arabe a
des caractéristiques grammaticales intéressantes.
En arabe, souvent, les voyelles dans les mots
changeront selon le contexte.
Les verbes arabes sont toujours constitués d'une
séquence particulière de trois ou quatre consonnes,
mais les voyelles entre elles changent selon le temps,
la personne, le nombre et tout un tas de choses.
Écrire les voyelles voudrait dire
que vous devez les écrire différemment
dans des tas de contextes différents,
même si la signification reste la même.
L'alphabet hébreu, ou devrais-je dire l'abjad hébreu,
marche pareil, pour la même raison :
écrire les voyelles pour ces langues,
ça serait pas juste inutile,
ça serait stupide et encombrant.
C'est une petite digression, mais je trouve ça intéressant
que bien que l'arabe et l'hébreu soient liés
linguistiquement et très similaires grammaticalement,
les deux abjads qu'ils utilisent sont
des contraires exacts.

iw: 
הכתב הערבי מעוקל ומשורבט וכל אות מחוברת לכל אות אחרת,
בעוד שהכתב העברי עשוי כמעט כולו מקווים ישרים וזוויות ישרות,
כאילו הוא כתוב בחותמות. בכל מקרה, יש כל מיני דוגמאות לכך שהדקדוק של שפה כלשהי
הופך את זה להרבה יותר הגיוני להשתמש במערכת כתב מסוימת.
דוגמה מעולה נוספת היא יפנית. הנה תעתיק פונטי של ביטוי ביפנית.
שמים לב למשהו? עיצור, תנועה, עיצור, תנועה, עיצור, תנועה, עיצור, תנועה, עיצור, תנועה,
השפה היפנית מורכבת כמעט אך ורק מהברות
שיש בהן בדיוק עיצור אחד ותנועה אחת. רק לעתים נדירות היא שוברת את התבנית הזאת,
ולכן יש פחות או יותר חמישים הברות אפשריות בשפה היפנית.
לכן, הגיוני מאוד שיפנית משתמשת בעיקר במערכת כתב מסוג שנקרא "כתב הברתי",
שבו יש סמל אחד לכל הברה. כשמשתמשים במערכת הכתב הזאת,
זה כאילו חושבים על כל הברה כצליל מסוים. שוב, יהיה נורא ואיום
אם תנסו לכתוב אנגלית באופן הזה, משום שאנגלית תצריך מאות,
אם לא אלפי סמלים לכל הברה אפשרית. בעניין הזה, אותו הדבר נכון

French: 
L'arabe est tout sinueux et ondulé,
et chaque lettre est connectée à toutes les autres,
tandis que l'hébreu est constitué presque entièrement
de lignes droites et d'angles droits,
comme s'il était écrit avec une série de timbres.
Bref, il y a plein d'exemples différents
où, à cause de la grammaire d'une langue,
c'est juste plus logique d'utiliser un type
de système d'écriture en particulier.
Un autre super exemple de ça, c'est le japonais.
Voici une translittération phonétique
d'un extrait en japonais.
Vous remarquez pas un truc ?
Consonne, voyelle, consonne, voyelle, consonne,
voyelle, consonne, voyelle, consonne, voyelle :
la langue japonaise est presque entièrement
composée de syllabes
avec exactement une consonne et une voyelle.
C'est que très rarement qu'il brise ce motif,
donc en fait, il n'y a qu'une cinquantaine
de syllabes possibles dans la langue japonaise.
Dans ce cas, ça ne relève que du bon sens
que le japonais utilise principalement
un type de système d’écriture appelé un syllabaire,
où on a un symbole pour chaque syllabe.
Quand on utilise ce système d'écriture,
c'est un peu comme si on considérait chaque syllabe
comme un son particulier.
Là encore, ça serait un enfer absolu si vous essayiez
d'écrire l'anglais (ou le français) comme ça,
parce que l'anglais requerrait des centaines, si ce n'est
des milliers de symboles pour chaque syllabe possible.
D'ailleurs, la même chose vaudrait
pour presque n'importe quelle langue à part le japonais,

English: 
Arabic is all curvy and squiggly and ever
letter is connected to every other letter,
while Hebrew is made almost entirely of straight
lines and right angles, like it's written
with a series of stamps.
Anyway, there are all kinds of examples where
because of a language's grammar, it just makes
more sense to use a particular type of writing
system.
Another great example for this is Japanese.
Here's a phonetic transliteration of a Japanese
phrase.
Notice anything?
Consonant, vowel, consonant, vowel, consonant,
vowel, consonant, vowel, consonant, vowel,
the Japanese language is composed almost entirely
of syllables with exactly one consonant and
one vowel.
Only rarely does it ever break from this pattern,
so there are only really around fifty possible
syllables in the Japanese language.
It only makes sense, then, that Japanese primarily
uses a kind of writings system called a syllabary,
where you have one symbol for every syllable.
When using this writings system it's kind
of like you're thinking of each syllable as
a particular sound.
Once again, it would be absolute hell if you
tried to write English like this because English
would require hundreds at least, maybe thousands
of symbols for every possible syllable.
For that matter, the same would be true for
almost any language besides Japanese, so it's

iw: 
כמעט לכל שפה בעולם מלבד יפנית, אז אין פלא שיפנית
היא אחת השפות היחידות שמשתמשות במערכת מסוג זה.
אך לא תמיד שפה מחויבת להשתמש במערכת כתב
שמבוססת על הדקדוק שלה. מרבית השפות בתת היבשת ההודית דומות יחסית לשפות אירופאיות
מבחינה דקדוקית, כנראה משום שהן קרובות-רחוקות, אבל למרות זאת
אף אחת מהן לא משתמשת באלפבית. במקום זאת, רובן ככולן משתמשות ב-"אבוגידה".
אלה מערכות כתב שיש בהן סמל לכל עיצור והן לא משתמשות בסמלים מיוחדים לתנועות,
אלא הסמלים של העיצורים משתנים בהתאם לתנועה שבאה אחריהם.
אשתמש במערכת הכתב "דוונאגרי" כדי להדגים זאת, משום שהיא האבוגידה הנפוצה ביותר.
בטח ראיתם אותה מתישהו, זו מערכת הכתב
שתמיד יש בה קו אופקי מלמעלה, זה בכל מקום בהודו.
בכל אופן, זאת הצורה החופשית של האות שמייצגת את הצליל p, אבל אם בא אחריה הצליל a היא נראית ככה,
אם בא אחריה הצליל i היא נראית ככה, אם בא אחריה הצליל u היא נראית ככה,
וכן האלה. כל אות פועלת באופן הזה, אז אפשר לחשוב
שזה בטח נורא כמו כתב הברתי, אבל למעשה הצורות של האותיות עם תנועה מסוימת

English: 
not surprising that Japanese is one of the
only languages that uses this kind of system.
But it's not always the case that a language
is fated to use a particular writing system
based on it's grammar.
Most of the languages of the Indian subcontinent
are pretty similar to European languages grammatically,
probably because they're distantly related,
but despite that none of them use alphabets.
Instead, they pretty much universally use
abugidas.
These are writing systems that have a symbol
for every consonant and don't use individual
symbols for the vowels, but the consonant
symbols are modified in some way based on
what vowel comes after them.
I'll use the Devanagari system as an example
sense it's the most common abugida.
You've probably seen it before, it's that
writing system that always has a continuous
horizontal line at the top that's everywhere
in India.
Anyway, this is the independent form of the
letter that makes a P "p" sound, but if an
"a" sound comes after it it looks like this,
if a "ee" sound comes after it it looks like
this, if a "oo" sound comes after it it looks
like this, and so on.
Every letter works like this, so you'd think
that this would be just as bad as a syllabary,

French: 
alors c'est pas surprenant que le japonais soit l'une
des seules langues qui utilise ce genre de système.
Mais une langue n'est pas toujours condamnée
à utiliser un système d’écriture particulier
du fait de sa grammaire.
La plupart des langues du sous-continent indien
sont vachement similaires
aux langues d'Europe du point de vue de la grammaire,
parce que ce sont de lointaines cousines,
mais malgré ça, aucune n'utilise d'alphabet.
À la place, elles utilisent presque universellement
des abugidas (ou alphasyllabaires).
Ce sont des systèmes d'écriture
qui ont un symbole pour chaque consonne
et n'utilisent pas de symboles individuels
pour les voyelles,
mais les symboles pour les consonnes sont modifiés
d'une certaine façon
selon la voyelle qui vient après.
Je vais utiliser l'écriture devanagari comme exemple,
puisque c'est l'alphasyllabaire le plus courant.
Vous l'avez probablement déjà vu,
c'est ce système d'écriture qui a toujours une ligne
horizontale continue en haut et qui est partout en Inde.
Bref, voici la forme indépendante de la lettre
qui fait un son "p" [p] (प),
mais si un son "a" [a] vient après, ça ressemble à ça (पा),
si un son "i" [i] vient après, ça ressemble à ça (पि),
si un son "ou" [u] vient après, ça ressemble à ça (पु), etc.
Toutes les lettres marchent comme ça,
alors on pourrait penser que c'est
tout aussi chiant à apprendre qu'un syllabaire,

French: 
mais en fait, les formes que prennent les lettres
lorsqu’elles précèdent une voyelle particulière
ont tendance à être modifiées de la même manière
pour toutes les consonnes,
donc, en réalité, il suffit seulement de mémoriser
un symbole particulier
pour chaque consonne et chaque voyelle,
c'est juste que les symboles pour les voyelles sont,
en gros, des compléments secondaires aux consonnes.
Donc si les abjads représentent le mode de pensée
où les consonnes sont les seules VRAIS sons et
les voyelles sont juste des sons de remplissage bizarre,
alors les alphasyllabaires représentent
le mode de pensée
où les voyelles ne sont pas des sons à part entière,
mais plutôt une caractéristique de la consonne
qui vient avant.
Et pourtant, ce mode de pensée n'est pas conditionné
par la grammaire des langues
pour lesquelles on les utilise.
L'hindi pourrait facilement s'écrire en alphabet latin,
et il l'est souvent,
et l'anglais pourrait, théoriquement, se transcrire
plutôt facilement en alphasyllabaire.
Donc, en réalité, la seule raison
pour laquelle les langues d'Inde ont tendance
à utiliser des alphasyllabaires,
c'est à cause de conventions historiques arbitraires.
Le seul type de système d'écriture majeur
que je n'ai pas mentionné
serait probablement le type qu'utilise le chinois :
les logogrammes, qui vont logiquement avec le chinois.
Vous voyez, le chinois est une langue tonale,
c'est-à-dire, en gros, qu'il faut le chanter.
Il y a des mots chinois qui ont les mêmes consonnes
et les mêmes voyelles, dans le même ordre,

iw: 
מעוצבות בדרך כלל אותו הדבר, אז בעצם צריך רק לשנן את הסמל המסוים
של כל עיצור וכל תנועה, והסמלים לכל תנועה הם פשוט
תוספות על סמלי העיצורים. אז אם באבג'ד הרציונל הוא
שרק העיצורים הם הצלילים האמיתיים והתנועות הן מילוי מוזר,
אז באבוגידה התנועות אינן צלילים בזכות עצמם,
אלא מעין מאפיין של העיצור שבא לפניהן.
ובכל זאת, הרציונל הזה אינו מתחייב מהדקדוק של השפות שמשתמשות באבוגידה.
אפשר בקלות לכתוב הינדי באלפבית הלטיני, ולעתים קרובות זה אכן קורה,
ואנגלית יכולה מבחינה תאורטית להיתרגם לכתב אבוגידה.
אז בעצם הסיבה היחידה שהשפות של הודו נוטות להשתמש באבוגידה היא מסורת היסטורית שרירותית.
הסוג העיקרי של מערכת כתב שלא הזכרתי
הוא זה שמשתמשים בו בסינית: לוגוגרפיה, שהגיונית מאוד לסינית.
סינית היא שפה טונאלית, מה שאומר שבעצם "שרים" אותה.
יש בסינית מילים שיש להן אותם עיצורים ותנועות באותו הסדר אבל משמעויות שונות לגמרי

English: 
but actually the forms of letters for a particular
vowel tend to be modified in the same way,
so really you only have to memorize a particular
symbol for every consonant and every vowel,
it's just that the symbols for the vowels
are basically secondary add-ons to the symbols
for consonants.
So if abjad's represent the mode of thought
where consonants are the only REAL sounds
and vowels are just a weird filler, then abugida's
represent the mode of thought where vowels
aren't sounds in their own right but rather
a characteristic of the consonant that comes
before them.
And yet, this mode of thought isn't necessitated
by the grammar of the languages it's used
for.
Hindi could easily be written in the latin
alphabet and, quite frequently, is, and English
could theoretically translate pretty well
into an abugida.
So really, the only reason that the languages
of India tend to use abugidas is because of
arbitrary historical convention.
The only major kind of writing system I haven't
mentioned would probably be the kind used
by Chinese: the logography, which makes sense
for Chinese.
You see, Chinese is a tonal language, which
basically means you have to sing it.
There are words in Chinese that have the same
consonants and vowels in the same order but

iw: 
בהתאם לטון שבו הן נאמרות.
בסינית יש ארבעה טונים עיקריים, וכל מילה בסינית נאמרת באחד הטונים האלה.
התכונה הזאת אינה פשוטה במיוחד לכתיבה. מערכת הכתב הסינית טיפלה בזה,
בכך שהיא ויתרה לחלוטין על הצורך להתאים את הצלילים לכתיבה,
ופשוט קבעה סמל נפרד לכל מילה.
זה פועל היטב בסינית משום שהיא מה שמכונה "שפה אנליטית",
כלומר נוטה לסמן דברים על ידי שרשור של מילים קטנות רבות במקום להשתמש במעט מילים גדולות,
כפי שקורה לדוגמה בגרמנית. בגלל זה יש בסינית מספר קטן יחסית של מילים,
ולכן גם מספר קטן של סימנים. אתם בוודאי חושבים שייקח נצח ללמוד את מערכת הכתב הזאת,
וזה די נכון, אך למעשה זה קל בהרבה מכפי שזה נשמע, מכמה סיבות:
ראשית, הרבה מאוד סמלים מייצגים באופן גרפי את מה שהם מסמנים,
ושנית, הרבה מאוד סמלים מורכבים מסמלים קטנים יותר שקשורים למשמעות של הסמל הגדול.
לדוגמה, הסמל הזה הוא "מזרח", והוא מורכב משני סמלים קטנים יותר:
הסמל של "שמש" והסמל של "עצים", אז הסמל כולו אומר בערך: "השמש זורחת מעל עצים".

French: 
mais qui veulent dire des choses complètement
différentes selon le ton avec lequel on les prononce.
Le chinois a quatre tons principaux, et à chaque mot
chinois est assigné un de ces quatre tons.
Cette caractéristique ne se laisse
pas particulièrement écrire facilement.
Le système d'écriture chinois s'en occupe
en abandonnant complètement l'idée
que les sons du mot correspondent à l'écriture
et il a juste un symbole à part pour chaque mot.
Ça marche particulièrement bien pour le chinois,
puisque c'est ce qu'on appelle une langue analytique,
ce qui veut dire que pour indiquer des choses,
on a tendance à enfiler plein de petits mots
les uns à la suite des autres
plutôt qu'en en utilisant quelques gros,
comme, par exemple, en allemand.
À cause de ça, le chinois a un nombre
relativement restreint de mots,
et donc un nombre restreint de caractères.
On pourrait penser que ce système prendrait
une éternité à apprendre,
et c'est assez vrai,
mais en fait, c'est bien plus facile que ça en a l'air,
pour plusieurs raisons.
Déjà, beaucoup de symboles sont une représentation
graphique des choses qu'ils désignent,
et ensuite, beaucoup d'autres symboles sont constitués
de symboles plus petits
qui sont liés au sens du gros symbole.
Par exemple, ce caractère (東) veut dire "est",
et il est constitué de deux symboles plus petits :
le symbole pour "soleil" (日)
et le symbole pour "arbre" (木),
donc le symbole en entier est un peu
comme le soleil qui se lève derrière des arbres.

English: 
mean completely different things depending
on the tone in which you say it.
Chinese has four main tones, and every single
word in Chinese has one of these tones.
This feature doesn't particularly lend its
self to being written down easily.
The Chinese writing system takes care of this
by giving up completely on having the sounds
in the words correspond to the writing and
it just has a separate symbol for every single
word.
This works particularly well for Chinese sense
it's what's called an analytic language, meaning
it tends to indicate things by stringing together
a lot of small words rather than using a few
big ones, like in, for instance, German.
Because of this Chinese has a relatively small
number of words, and therefor a small number
of characters.
You'd think this system would take forever
to learn, and it kind of does, but it's actually
a lot easier than it sounds for a couple reasons.
For one thing, a lot of symbols are graphical
representations of what they represent, and
for another thing a lot of symbols are made
up of smaller symbols related to the meaning
of the big symbol.
For instance, this character means east, and
it's made up of two smaller symbols: the symbol
for sun and the symbol for trees, so the whole
symbol is kind of like the sun rising over
some trees.

French: 
D'ailleurs, on doit déjà un peu apprendre un symbole
à part pour chaque mot en anglais (et en français) :
ça s'appelle l'orthographe,
et les règles orthographiques de l'anglais et du français
sont si bizarres et incohérentes
qu'on pourrait tout aussi bien apprendre
un symbole différent pour chaque mot.
Je le sais bien, j'ai dû étudier et pratiquer l'orthographe
pendant des années et des années
après avoir appris l'alphabet
pour que mon écriture se rapproche
enfin un tant soit peu de quelque chose de lisible.
"La vach, jet encore dû mâle avec sa !"
(La vache, j'ai encore du mal avec ça !)
La plupart des systèmes d'écriture du monde rentrent
dans une de ces catégories,
mais vous devez garder à l'esprit
que c'est JAMAIS. AUSSI. SIMPLE.
Vous êtes probablement familier avec le fait
que bien que les alphabets aient D'HABITUDE
une correspondance unique entre lettres et sons,
il arrive souvent que vous ayez des sons uniques
représentés par plus d'une lettre,
ou des situations où certaines combinaisons de lettres
font des combinaisons de sons bizarres,
ou, des fois où les lettres sont juste muettes !
(C'est toi que je regarde, français.)
De la même façon, d'autres manières d'écrire
peuvent devenir très compliquées.
Vous vous rappelez quand j'ai dit que l'arabe n'a pas
de symboles pour les voyelles ?
Eh bien, c'est vrai DANS LA PLUPART DES CAS,
mais en fait, il y a quelques symboles qui, bien
qu'ils ne représentent pas exactement des voyelles,
servent à modifier la voyelle de la consonne
qui vient avant.
Aussi, le chinois a peut-être NORMALEMENT
un symbole pour chaque mot,
mais il faut quand même noter que presque
tous les mots chinois sont monosyllabiques,

iw: 
חוץ מזה, גם כך אנחנו פחות או יותר צריכים ללמוד בנפרד את הסמל לכל מילה באנגלית.
זה נקרא "איות", ולאור העובדה שחוקי האיות באנגלית
משונים כל כך ולא עקביים, אנחנו כנראה נאלצים ללמוד סמל שונה לכל מילה.
אני יודע אישית שלקח לי שנים על גבי שנים ללמוד ולתרגל איות אחרי שלמדתי את האלפבית,
עד שהכתיבה שלי נעשתה סבירה. היי, אני באצם אוד לו מסטדר אם זה.
רוב מערכות הכתב בעולם משתמשות באחד מהסוגים שהזכרתי קודם,
אבל צריך לזכור שזה אף פעם. לא. כל כך. פשוט.
אתם בוודאי יודעים שגם כשבדרך כלל יש התאמה
של אחד לאחד בין אותיות לצלילים, לפעמים יש צליל יחיד שמיוצג על ידי יותר מאות אחת,
או מצבים שבהם שילובים ייחודיים של אותיות מייצגים שילובים מוזרים של צלילים,
או לפעמים האותיות פשוט לא נהגות. באופן דומה, דרכים אחרות לכתוב
יכולות להיות מאוד מורכבות. זוכרים שאמרתי שבכתב הערבי אין סמלים לתנועות?
טוב, אז לרוב זה נכון, אבל למעשה יש כמה סמלים,
שעל אף שהם לא בדיוק מייצגים תנועות, משתמשים בהם כדי לאפיין איזו תנועה באה לפניהם.
בנוסף, בסינית יש באמת סמל לכל מילה,

English: 
Besides, we already kind of have to learn
a separate symbol for every word in English:
it's called spelling, and given that English
spelling rules are so weird and inconsistent
we might as well be learning a different symbol
for every word.
I know I had to study and practice spelling
for years and years after I learned the alphabet
before my writing became anywhere close to
legible.
Heck, I still struggle with it.
Most of the writing systems of the world use
one of the kinds systems I've mentioned above,
but you need to keep in mind that it's never.
this.
simple.
You're probably familiar with how even though
alphabets USUALLY have a one to one correspondence
between letters and sounds, often you'll have
single sounds represented by more than one
letter, or situations where certain unique
combinations of letters make weird combinations
of sounds, or sometimes the letters are just
silent.
Similarly, other ways of writing can get pretty
complicated.
Remember how I said Arabic doesn't have any
symbols for vowels?
Well, that's MOSTLY true, but they actually
have a few symbols that, although they don't
exactly represent vowels, they serve to modify
the vowel consonant that comes before it.
Also, Chinese may normally have a symbol for
every word, but it's worth noting that almost

iw: 
אבל כדאי לציין שכמעט כל המילים בסינית הן חד-הברתיות, אז אפשר באותה הקלות לתאר אותה ככתב הברתי.
קשה להבין איזה הוא איזה, לאור העובדה שכמה מהמילים הרב-הברתיות בסינית
נכתבות לפעמים עם סמל אחד ולפעמים יש סמל לכל הברה,
אז בעצם הכתב הסיני הוא באמצע הדרך בין לוגוגרפיה לכתב הברתי.
אך אולי הדוגמה הטובה ביותר כדי לפשט דברים בסרטון הזה היא העובדה שביפנית משתמשים בעצם
בשלוש מערכות כתב שונות בהתאם למילה ולהקשר.
עבור מילים טבעיות משתמשים ביפנית בהיראגאנה,
עבור מילים זרות שאולות ולפעמים דברים אחרים משתמשים בקאטאקאנה,
ולפעמים משתמשים במערכת של סימנים סיניים מותאמים שנקראת קאנג'י.
וכמובן, יש מערכות כתב שהן כל כך מוזרות, מרתקות וייחודיות שהן לא מתאימות לאף אחת מהקטגוריות האלה.
ודאו שאתם רואים את הסרטון הבא שלי, שיהיה מוקדש כולו למערכת הכתב הקוריאנית.

French: 
donc on pourrait tout aussi bien dire
que c'est un syllabaire.
Ce n'est pas facile de comprendre
de quel type il fait partie,
d'autant plus que les quelques mots chinois
à être polysyllabiques
sont parfois écrits avec une symbole,
et parfois avec un symbole pour chaque syllabe,
donc le chinois est en réalité un hybride
entre un système logographique et un syllabaire.
Probablement le meilleur exemple où je simplifie trop
les choses dans cette vidéo,
c'est qu'en fait, le japonais utilise
trois systèmes d'écriture différents
utilisés selon le mot et le contexte.
Pour les mots natifs ou "naturalisés" japonais,
il utilise les hiragana,
pour les emprunts étrangers et d'autres choses,
il utilise les katakana,
et des fois il utilise juste un système
de caractères chinois "adoptés"
qu'il appelle les kanji.
(NdT : en fait, ça aussi, c'est un peu trop simplifié ^^)
Et puis, bien sûr, vous avez les systèmes d'écriture
qui sont si bizarres et fascinants et uniques
qu'il ne rentre bien dans aucune de ces catégories.
Faites en sorte d'être là pour ma prochaine vidéo,
que je consacrerai entièrement
au système d'écriture coréen.
Traduit et synchronisé par Baloung

English: 
all Chinese words are monosyllabic, so it
could just as easily be described as a syllabary.
Figuring out which is which isn't helped by
the fact that the few Chinese words that are
multisyllabic are sometimes written with one
symbol and sometimes there's one symbol for
each syllable, so really Chinese is cross
between a logography and a syllabary.
Perhaps the best example of me over simplifying
things in this video is the fact that Japanese
actually uses three different writings systems
which it uses depending on the word and the
context.
For native or naturalized Japanese words it
uses Hiragana, for foreign loan words and
some other things it uses katakana, and sometimes
it just uses a system of adopted Chinese characters
it calls Kanji.
And then, of course, you have writing systems
that are so weird and fascinating and unique
that they don't fit well into any of these
categories.
Make sure to catch my next video, when I devote
a whole video to the Korean writing system.
