
English: 
Two men sit in the back 
of a taxi hurtling through New York.
They're talking about writing.
As they pass Park Avenue, 
they come to an agreement:
One of them will take the title 
of best science writer in the world,
and the other will take the title 
of greatest science fiction writer in the world.
The greatest science writer is Isaac Asimov,
and the greatest science fiction writer
is Arthur C. Clarke.
[music]
Most people know Arthur C. Clarke for his work on 2001: A Space Odyssey,
and will surely talk about it when we talk about the growing impact of television and film on science fiction.
But here,
we're going to talk about his earlier work:
the novels that made him the final step towards modernity.
While Heinlein and Asimov popularized the genre,
broke out of the pulp mould and laid the foundation for much of the work to come,

iw: 
שני גברים יושבים
במושב האחורי של מונית
שועטים ברחבי ניו-יורק.
הם מדברים על כתיבה.
בעודם חולפים על פארק אבניו
הם מגיעים להסכמה.
אחד מהם ישיג את תואר
כותב המדע הכי טוב בעולם
והאחר ישיג את תואר
כותב המדע-בדיוני
הכי טוב בעולם.
כותב המדע הכי טוב
הוא אייזק אסימוב.
וכותב המדע-בדיוני הכי טוב
הוא ארתור סי. קלארק.
אקסטרה מד"ב
רוב האנשים מכירים
את ארתור סי. קלארק
על עבודתו "2001: אודיסיאה בחלל".
ונדבר על זה בוודאות
כשנדבר על השפעתם הגוברת
של טלוויזיה וקולנוע
על מדע-בדיוני.
אבל כאן,
אנחנו נדבר
על יצירתו המוקדמת.
הספרים שהפכו אותו
לשלב האחרון
לפני הסגנון העכשווי.
בזמן שהיינליין ואסימוב
הפכו את הז'אנר לפופולארי,
ניפצו את תבנית הספרות הזולה
והניחו את היסודות
ליצירות הבאות

Portuguese: 
Dois homens sentam-se no banco traseiro
de um taxi de Nova York.
Eles conversam sobre escrever.
À medida que passam pela Park Avenue,
chegam a um acordo:
um deles assumirá o título de melhor
escritor científico do mundo,
e o outro assumirá o título de maior escritor
de ficção científica do mundo.
O maior escritor científico do mundo é
Isaac Asimov,
e o maior escritor de ficção científica
é Arthur C. Clarke.
[Música]
A maioria das pessoas conhece Arthur C. Clark pelo
seu trabalho em 2001: Uma Odisseia no Espaço,
e com certeza falarão dele quando o assunto for o
crescente impacto da televisão e cinema na ficção científica.
Mas aqui,
vamos falar sobre seus primeiros trabalhos:
os romances que o tornaram o último passo
que leva à modernidade.
Enquanto Heinlein e Asimov
popularizaram o gênero,
saídos das moldes das revistas e estabelecendo a
fundação de muitos trabalhos que viriam,

iw: 
הכתיבה של קלארק מרגישה
הן בסטייל והן בנימה
כמו משהו שיוציאו לאור היום.
אולי אין לו
את הפואטיקה של ברדבורי
עליו נדבר
כמבשר של גל המד"ב החדש
אבל הוא מוכן לתת למד"ב
רעיונות פואטיים.
התעניינותו בהתעלות
ובנשגבות האלוהית
של האבולוציה,
למה החיים עשויים להגיע
אם נתקדם כל-כך
שלא נוכל להבדיל אותם מאלוהות.
הקריירה שלו התחילה בדומה
לרוב הגדולים מתור הזהב
עובד ב-"סיפורים מרהיבים"
תחת השגחתו של קמפבל כעורך.
סיפוריו המוקדמים
לרוב סולידיים
אם כי דוגמאות שגרתיות
למד"ב מהתקופה.
סיפורים ממוקדים מאוד
שמתרכזים סביב רעיון יחיד
עם תגלית או טוויסט בסוף.
אך עד שנות ה-50
הוא פורץ את דרכו
אל מה שנועד לעשות:
כתיבת רומנים.
בניגוד לאסימוב והיינליין,
שספריהם הראשונים
כמעט תמיד היו פיקסאפים
או שיצאו בהמשכים במגזינים
קלארק כתב רומנים.
רומנים אמיתיים
שלא הוגבלו תחת האילוצים
כמו קודם כחלק ממגזין.

English: 
it's Clarke's writing that feels both stylistically and tonally like something that could be published today.
He may not have the poetry of Bradbury,
who we'll talk about as the precursor for New Wave sci-fi,
but he's willing to let sci-fi be conceptually poetic,
dealing with transcendence and the apotheosis of evolution;
What life might become if it were so far advanced
we could not distinguish it from the gods.
His career begins like most of the other Golden Age greats:
working with astounding stories and Campbell's editorial oversight.
His early stories are often solid but standard examples of sci-fi fare from the period:
tightly focused stories
centering around a single idea
with the reveal or a twist at the end.
But by the '50s,
he breaks out into what he was meant to do:
Novel-writing.
Unlike Asimov in Heinlein,
whose early novels are almost always either fix-ups
or serializations for magazines,
Clarke wrote novels.
REAL novels.
Which weren't limited by any of the constraints of first being part of a magazine and

Portuguese: 
foi a escrita de Clarke que parecia, no estilo e no tom,
com algo que se publicaria hoje.
Ele podia não ser tão
poético quando Bradbury,
que explicaremos que foi o precursor
da ficção científica New Wave,
mas ele queria deixar que a ficção científica
fosse conceitualmente poética,
que lidasse com a transcendência e com a
apoteose da evolução.
O que poderia se tornar a vida se ela
fosse tão avançada,
que não poderíamos distingui-la dos deuses?
Sua carreira começou como a maioria
dos outros grandes da Era de Ouro:
trabalhando com a Astounding Stories e
com a supervisão editorial de Campbell.
Suas primeiras histórias frequentemente eram sólidas,
mas exemplos padrões da ficção científica desse período:
histórias de foco restrito,
centradas ao redor de uma única ideia,
com uma revelação ou reviravolta
no final.
Mas nos anos 50,
ele se libertou para fazer o que
deveria fazer:
Escrever romances.
Diferente de Asimov e Heinlein,
cujos primeiros romances quase sempre
eram compilados
ou séries de revistas,
Clarke escrevia romances.
Romances REAIS.
Os quais não eram limitados pela restrição
de ser primeiro parte de uma revista, e

Portuguese: 
na verdade foram as amarras das revistas
que sem querer o levou ali.
Ele era um grande fã da era da "fundação
esquecida" dos escritores,
e até escreveu uma introdução para uma
das coleções da Lord Dunsany,
na qual foi muito sincero sobre inspirar-se numa
história da Club Dunsany:
"Tales from the White Hart."
E em 1948,
ele tentou escrever o que
sempre quis escrever:
sua história Olaf Stapledon.
Se chamava "Against the Night",
mas ele a publicara nas revistas
e não havia espaço o bastante para a
história que ele queria contar.
Então, em 1953,
ele lançou um livro
completo dessa história.
Depois, em 1956,
sentindo que se tornara um escritor melhor
e que agora poderia fazer jus,
ele aumentou a história,
fez uma grande reescrita dela,
e a lançou de novo
sob o título "A Cidade e as Estrelas".
E quer saber?
As duas versões valem
a pena ser lidas.
Elas foram os primeiros lugares onde ele realmente
experimentou a ideia de inteligências cósmicas
que fascinaram tanto Olaf Stapledon.

iw: 
ודווקא אילוצי המגזינים
שלא-בכוונה הביאו אותו לשם.
הוא היה מעריץ גדול
של כותבי תקופת המוסד הנשכח.
ואפילו כתב מבוא
לאחד מהאוספים של לורד דונסני.
היכן שבגילוי לב
אמר ששאל רבות
מסיפורי החוג של דונסני
לסיפורו
"סיפורים מן האייל הלבן"
וב-1948
הוא ניסה משהו שתמיד רצה לכתוב
סיפורו בהשראת
אולאף סטייפלדון.
הוא נקרא "נגד הלילה"
אבל הוא פרסם אותו
בספרות הזולה
ופשוט לא היה מספיק מקום
לסיפור שרצה לספר.
ב-1953
שחרר ספר באורך מלא עליו.
אז ב-1956
מאמין שהפך לכותב יותר-טוב
והוא יכול לעשות עמו צדק
הוא הוסיף לו עוד,
נתן לו שכתוב רציני,
והוציא אותו לאור שוב
תחת הכותרת
"העיר והכוכבים".
ואתם יודעים מה?
שווה לקרוא את שתי הגרסאות.
הם המקום הראשון
שבאמת יצא לו להתנסות
ברעיון האינטליגנציות הקוסמיות
שכל-כך ריתקו
את אולאף סטייפלדון.

English: 
it was actually the constraints of the magazines
that inadvertently drove him there.
He was a huge fan of the "forgotten foundation" era writers,
and even wrote an introduction to one of the Lord Dunsany collections,
where he was fairly candid about borrowing heavily from Dunsany's club stories for his own:
"Tales from the White Hart."
And in 1948,
he took a stab at writing what he always wanted to write:
his Olaf Stapledon story.
It was called "Against the Night,"
but he published it in the pulps
and there just wasn't enough space for the story he wanted to tell.
So, in 1953,
he released a full-length book of it.
Then in 1956,
feeling he'd become a better writer and could now do it justice,
he added more to it,
did a major rewrite, and released it again
under the title "The City and the Stars."
And y'know what?
Both versions are worth a read.
They're the first place that he really got to experiment with the idea of cosmic intelligences
that so fascinated Olaf Stapledon.

Portuguese: 
Também foi o primeiro lugar onde
ele experimentou com seres
tão além de nós,
que mal estão dentro da
nossa habilidade de compreensão.
A história começa simples:
cinquenta bilhões de anos no futuro,
com a última cidade da humanidade.
As pessoas nela são imortais
e máquinas tomam conta de suas necessidades
em grande escala,
mas um jovem homem está curioso a
respeito do mundo no exterior da cidade.
Não vou dar muito spoiler,
mas sua aventura lá envolve uma exploração
de um estilo de vida completamente diferente,
a descoberta de uma religião antiga que
espera o retorno dos grandes escolhidos do espaço,
e, finalmente, uma jornada para entender
os verdadeiros segredos do passado,
que leva à descoberta de não só um, mas
DOIS caminhos diferentes que a apoteose 
do progresso humano pode tomar.
E isso é muito importante
porque traz a mística ou elementos espirituais
de volta à ficção científica.
Um elemento que fora em
grande medida perdido
na escrita difícil e prática da Era de Ouro.
Ele fez a ficção científica, de novo, fazer
as maiores perguntas.

English: 
It's also the first place where he experiments with beings
so far beyond us,
they're barely within our ability to comprehend.
The story starts out simply:
fifty billion years in the future, with the last city of mankind.
The people in it are immortal
and their needs are largely taken care of by machines,
but one young man is curious about the world outside the city.
I won't spoil too much,
but his adventure there involves an exploration of a totally different way of life,
the discovery of an ancient religion awaiting the return of the great ones from space,
and, finally, a journey to understand the true secrets of the past
that leads to the discovery of not one but
TWO different paths that the apotheosis of human progress might take.
And this is hugely important
because it brings the mystic or spiritual elements
back into sci-fi.
An element that had largely been lost
in the hard, practical writing of the Golden Age.
It made sci-fi, once again, ask the biggest questions.

iw: 
בנוסף זה המקום הראשון
שהתנסה עם ישויות
שהן מעבר לנו כל-כך
שאנחנו בקושי יכולים
להתמודד איתן.
הסיפור מתחיל בפשטות
50 ביליון שנים אל העתיד
בעיר האחרונה של האנושות.
האנשים בה בני אלמוות.
ומכונות דואגות לצרכיהם.
אך איש אחד צעיר
מסתקרן מהעולם שמחוץ לעיר.
לא אקלקל יותר מדיי
אבל הרפתקתו לשם מערבת חקר
דרך חיים שונה לחלוטין,
גילויה של דת עתיקה
שממתינה לשובם
של האדירים מהחלל
ולבסוף מסע להבנת
סודות העבר האמיתיים
שמובילים לגילוי של לא אחת
אלא שתי דרכים שונות
שהנשגבות האלוהית
של ההתקדמות האנושית
עשויה לקחת.
וזה עצום בחשיבותו.
כי הוא מחזיר
את היסודות המיסטיים
או הרוחניים למד"ב.
יסוד שאבד בכתיבה המעשית
והנוקשה של תור הזהב.
זה גרם למד"ב פעם נוספת
לשאול את השאלות הגדולות.

English: 
The philosophical questions,
rather than merely the human ones.
It brought sci-fi back to wrestling with the question of the purpose of life.
Not on an individual level,
but on a cosmic one.
"The City and the Stars," though, is just the beginning.
It's the nascent steps towards the idea that Arthur C. Clarke will pursue his entire career.
"2001" will be him revisiting this theme in force,
trying to use the storytelling of cinema to get a different angle,
a different vector into exploring the unknowable.
Time and time again,
he'll return to this fundamental theme:
questioning if there's a purpose to the universe,
a purpose to humanity,
or if there's anything
so much grander than us out there,
that we could only get a glimpse of it -
only understanding it from its after-effects,
the traces
on the small small part of existence we could know.
This idea of using science fiction to give us entities that are godlike,
but not wrapped up in all the baggage of religion,

Portuguese: 
As perguntas filosóficas,
ao invés de meramente as humanas.
Ele levou a ficção científica de volta à luta com
a questão do propósito da vida.
Não em nível individual,
mas em cósmico.
"A Cidade e as Estrelas", entretanto, é só o começo.
Foi o passo inicial na direção das ideias que
Arthur C. Clarke perseguirá ao longo de toda sua carreira.
Em "2001" ele vai revisitar esse tema com força,
tentando usar a narrativa do cinema para
conseguir um ângulo diferente,
um vetor diferente na
exploração do desconhecido.
Vezes sem conta,
ele retornará a esse tema fundamental:
questionando se há um propósito para o universo,
um propósito para a humanidade,
ou se há algo lá fora
tão maior do que nós
que somente poderíamos ter um
vislumbre de tal --
somente o entendendo
a partir de suas consequências,
dos traços
na minúscula parte da existência que
podemos conhecer.
Essa ideia de usar a ficção científica para nos
entregar entidades divinas,
mas sem toda a bagagem religiosa,

iw: 
השאלות הפילוסופיות
ולא רק את השאלות האנושיות.
זה החזיר את המד"ב
להיאבק בשאלת משמעות החיים
לא ברמה האינדיבידואלית
אלא ברמה הקוסמית.
אם כי "העיר והכוכבים"
הוא רק ההתחלה.
אלו הצעדים הראשונים אל הרעיון
שארתור סי. קלארק
ירדוף כל הקריירה שלו.
ב-"2001"
יבקר את התמה הזו בכוח.
בניסיון להשתמש
בסיפורת הקולנועית
כדי לקבל זווית אחרת
וקטור אחר לחקר הבלתי-נודע.
שוב ושוב
הוא יחזור לתמה העקרונית הזו
וישאל אם יש תכלית ליקום,
תכלית לאנושות,
או אם יש משהו
כה כביר מאיתנו בחוץ
שאנחנו יכולים רק להציץ לעברו
להבין אותו
רק מהשפעות הלוואי שלו
העקבות מחלקי הקיום המזעריים
שאנחנו יכולים לדעת.
הרעיון להשתמש במדע בדיוני
לתת לנו ישויות אלוהיות
אבל לא עטופות בכל המטען הדתי

iw: 
כדי לחקור את מקומנו ביקום
הוא רעיון עוצמתי.
שוב ושוב,
מד"ב ישתמש
באינטליגנציות קוסמיות
ככוח עליון במלוא המובן הטהור.
מביא את הקהל שלו
שאחרת אולי לא היו נאבקים
בשאלות האזוטריות
אך עקרוניות של הפילוסופיה
לידי בחינה עצמית
ומחשבה על חייהם.
אז הצטרפו אלינו פעם הבאה
כשנדבר על ספרו הגדול האחר
מתור הזהב של קלארק
הספר שבאמת נקט בו בגישה הזו
למדע הבדיוני
והביא אותו לרמה חדשה.
והספר שאולי באמת הכי טוב שלו.
"קץ הילדות".
נתראה!
תורגם ע"י
Dr_Ellert
כל ספריו של ארתור סי. קלארק
תורגמו לעברית
בין ההוצאות בעברית: מסדה,
אודיסיאה, עם עובד, זמורה-ביתן

Portuguese: 
a fim de questionar sobre nosso lugar
no universo, é poderosa.
Vezes sem conta,
a ficção científica usa inteligências cósmicas como
sendo um poder maior no sentido mais puro.
Incitava sua audiência,
que de outra maneira poderia nunca enfrentar
as questões esotéricas mas fundamentais da filosofia,
a olhar para dentro e pensar
sobre suas próprias vidas.
Então, venha conosco na próxima vez, quando falaremos sobre o outro romance da Era de Ouro de Clarke.
O romance no qual ele realmente toma essa abordagem na ficção científica e alcança novos patamares
e o romance que pode,
verdadeiramente,
ser seu melhor:
"O Fim da Infância".
Nos vemos na próxima!
[Música]
(Traduzido por: TraduLuke.blogspot.com)

English: 
in order to inquire about our place in the universe is a powerful one.
Time and time again,
sci-fi will use cosmic intelligences as a higher power in the purest sense.
Prompting its audience,
who might never otherwise wrestle with the esoteric but fundamental questions of philosophy,
to introspect and think about their own lives.
So, join us next time as we talk about Clarke's other great Golden Age novel.
The novel where he really takes this approach to science fiction and brings it to new height
and the novel that may, in truth,
be his best:
"Childhood's End."
We'll see you then!
[music]
