Te most itt vagy
Írta és olvasta: Carl Sagan
Az űrjármű messze járt már itthonról..
Túl a legkülső bolygó keringési pályáján,
túlontúl a Föld keringési síkján.
A hajó úgy 61ezer km/h sebességgel
távolodott el a Naptól.
De 1990 kora februárjában
átvette felette az irányítást egy sürgős üzenet a Földről.
Engedelmesen visszafordította kameráit
a már távoli bolygók felé.
Áthelyezve kereső emelvényét
az ég egy pontjából a másikba,
60 fotót készített és
digitális formában eltárolta azokat szalagján.
Majd lassan, március-április-májusban
visszarádiózta az adatot a Földre.
Az űrhajó úgy 6 milliárd kilométerre volt a Földtől,
olyan messze, hogy minden képpont
5 és fél órát utazott a fény sebességén, hogy elérjen minket.
A két Voyager robot 4 bolygót
és majdnem 60 holdat derített fel.
Az emberi mérnöki tudomány diadala
és az amerikai űrprogram egy nagy dicsősége.
Akkor is történelemkönyvekben lesznek,
mikor sok minden más az időnkből
már a feledés homályába veszett.
A Voyagerek működése csupán
a szaturnuszi találkozásáig volt garantált.
Úgy gondoltam talán jó ötlet lenne a Szaturnusz
után egy utolsó pillantást vetni velük hazafelé.
Tudtam, hogy a Föld túl aprónak látszana a Szaturnuszról,
hogy akármilyen részlete is kivehető legyen.
Bolygónk csupán egy apró, magányos képpont lenne,
mi a többi fényponttól -közeli bolygók
és távoli napoktól- mit Voyager látna alig megkülönböztethető.
De pontosan, mert a bolygónk jelentéktelensége
így megnyilvánulna, egy ilyen képet tán érdemes lefotózni.
A tengerészek kínkeservesen beutazták a kontinensek partjait.
Geográfusok lefordították a találtakat térképekké és földgömbökké.
Fotókat a Föld piciny foltjairól először
a léggömbök és repülőgépek készítettek,
majd ballisztikus rakéták rövid röptei
és végül keringő műholdak, mik olyan rálátást nyújtottak,
mintha a szemgolyódat egy nagy
gömbtől pár centinyire helyeznéd.
Bár majd' mindenkinek azt tanítják, hogy a Föld egy gömb,
mihez valahogy mind oda vagyunk ragasztva a gravitáció által,
körülményünk valódisága igazán csak a
híres Apollo fotóval kezdte beinni magát a tudatunkba,
melyet az Apollo űrhajósai
utolsó Holdra utazásunkkor csináltak.
Korunk egyfajta ikonjává vált.
Kivehető az óceán kékje,
a Szahara és Arab sivatag vöröses-sárgája,
az erdők és mezők barnája és zöldje.
De a képen nyoma sincs az embereknek:
sem a földfelszín megmunkálásának,
sem a gépeinknek, sem magunknak.
Túl aprók vagyunk, munkásságaink túl csöppek, hogy
látszódjunk egy Hold és Föld között lévő űrhajóról.
Ebből a nézetből nincs bizonyíték
megszállott nacionalizmusunkra.
A Föld egészéről készített Apolló képek tudatták a
népességgel azt, ami a csillagászok közt köztudott volt:
A bolygók nagyságrendjén
-hogy ne is említsük a csillagokét és galaxisokét-
az emberek jelentéktelenek.
Egy vékony élő hártya egy homályos
és magányos kő és fémkupacon.
Úgy gondoltam, hogy egy másik kép a Földről,
most többszázezerszer messzebből fotózva,
talán segíthet meggyorsítani az igazi körülményeink
és állapotunk megismerésének folyamatát.
A klasszikus korok tudósai és
gondolkodói is megértették,
hogy a Föld csupán egy apró pont a széles,
mindent magába foglaló Kozmoszban,
de soha senki sem látta így saját két szemével.
Itt volt az első esélyünk rá
(s talán az utolsó is még évtizedekig).
Végül az idő eljött.
Az eredmény: bolygók egymásra fektetett
négyzet-mozaikja és egy maréknyi csillagból álló háttér.
Nem csak a Földet, de öt másik
bolygót is lencsevégre tudtunk kapni.
Így néznének ki bolygóink egy hosszú csillagközi utazás
után a Naprendszert megközelítő idegen űrhajó számára.
Ebből a távolból csupán fénypontok a bolygók
– még a Voyager nagy felbontású
teleszkópján keresztül is el vannak maszatolva.
Olyanok, mint a Föld felszínéről szabad szemmel látható
bolygók – fénylő pöttyök, ragyogóbbak a legtöbb csillagnál.
Nem tudod megmondani
csupán ránézésre ezen pöttyök egyikéről,
hogy milyen, mi van rajta, mi a múltja és
vajon él-e ott akárki is az adott korszakban.
Az űrhajóról visszaverődő napfény miatt
a Föld látszólag egy fénysugárban ül,
mintha lenne valamilyen különös
jelentősége eme kis világnak.
De ez csak geometria és optika véletlenje.
A Nap minden irányba egyenlően bocsájtja sugarait.
Ha a kép egy kicsit korábban,
vagy később lett volna fényképezve,
akkor nem lett volna rajta
e Földet kiemelő napsugár.
És mi ez a mélykék szín?
Mi meg tudjuk magyarázni piciny bolygónk
fakó kékségét, mert jól ismerjük.
Hogy egy idegen tudós, ki újonnan
érkezik naprendszerünk szélére
megbízhatóan meg tudná-e állapítani óceánok,
felhők és vastag légkör jelenlétét már kevésbé biztos.
Ebből a távoli látópontból
a Föld talán nem tűnik túl érdekesnek.
De számunkra nem így van.
Gondolkodjunk el újra azon a pöttyön.
Az a bolygónk.. az otthonunk.
Az ott mi vagyunk.
Rajta mindenki, ki szívednek fontos,
mindenki, kit ismersz, mindenki, akiről valaha is hallottál,
minden ember, ki valaha létezett,
ott élték le életük.
Örömünk és szenvedésünk összessége,
magabiztos vallások, ideológiák és gazdasági dogmák ezrei,
minden vadász és gyűjtögető,
minden hős és hitvány,
minden teremtője és pusztítója civilizációnak,
minden király és paraszt,
minden fiatal szerelmespár,
minden anya és apa, reményteli gyermek,
feltaláló és felderítő,
erkölcsök összes tanítója,
az összes korrupt politikus,
minden „szupersztár”,
minden „legfelsőbb uralkodó”,
minden szent és vétkes
a fajunk történelmében ott élt –
egy napsugárban szállingózó porszemen..
A Föld csupán egy igen apró színpada
egy széles, kozmikus arénának.
Gondolkodj el a vértengereken,
mit azok a tábornokok és császárok ontottak ki,
hogy dicsőségben és diadalban pillanatnyi
uraivá válhassanak e pötty egy töredékének.
Gondolkodj el a végtelen kegyetlenségen,
mit e képpont egy sarkának lakói zúdítottak rá
valamely más sarkának
alig megkülönböztethető lakóira,
mily gyakoriak félreértéseik,
mily lelkesen oltanák ki egymás életét,
mily lángoló gyűlöletük...
Képmutatásainkat, beképzelt önteltségünket,
a téveszménket, hogy valamilyen kiváltságos helyünk
van az Univerzumban kikezdi ez a fakó kék fénypont.
Bolygónk egy magányos porszem az óriási,
mindent elnyelő kozmikus sötétben.
Homályosságunkban,
ebben a nagy világegyetemben,
nincs nyoma annak, hogy máshonnan segítségünkre
sietnének, hogy megmentsenek minket magunktól..
A Föld egyelőre az egyetlen ismert világ,
mely életet rejt.
Sehova máshova, legalábbis a
közeljövőben, fajunk nem tud költözni.
Látogatni? Igen.
Letelepedni? Még nem.
Tetszik, vagy sem, pillanatnyilag a Föld az a hely,
ahol dacolva meg kell vetnünk lábunk.
Azt mondják, hogy a csillagászat egy
alázatossá tevő, karakterépítő tapasztalat.
Talán nincs jobb demonstrációja
az emberi beképzeltség hiábavalóságának,
mint parányi bolygónk e távoli képe.
Számomra hangsúlyozza kötelezettségünket,
hogy jóindulatúbban bánjunk egymással,
és hogy megóvjuk,
s becsben tartsuk a fakó kék pöttyöt
– az egyetlen otthont, mit valaha is ismertünk.
