Albert Camus - Discurs d'acceptació del Premi Nobel de literatura – Stockholm, 10 de desembre de 1957
Senyors, senyores, Ses Majestats,
En rebre la distinció amb la que la lliure Acadèmia m'ha honrat tan generosament,
la meva gratitud ha estat profunda, sobretot quan penso en la mesura en que aquesta recompensa ha superat els meus mèrits personals. 
Cada home, i per raons ben fortes, cada artista, 
vol ser reconegut. Jo també. Però no he pogut entendre la seva decisió sense 
comparar les seves repercussions al que realment sóc. Un home gairebé jove, ric només en els seus dubtes 
i amb el seu treball encara en curs, acostumat a viure en la solitud de treball 
o en els retirs de l'amistat.
Com no havia de sentir una mena de pànic en sentir el decret que
el transporta sobtadament, sol i reduït a si mateix, al centre d'una llum enlluernadora? 
I amb quins sentiments podria acceptar aquest honor en un moment en que altres escriptors a Europa, entre ells el més gran, estan condemnats al silenci.
I fins i tot en un moment on el seu país de naixement està vivint una misèria sense fi?
Vaig sentir aquell xoc i confusió interna. Per tal de recuperar la pau que he tingut, en definitiva, per arribar a un acord amb una fortuna massa generosa.
 I ja que no puc viure d'acord amb ella simplement descansant en el meu èxit,
no he trobat res que em doni suport més enllà del que m'ha donat suport 
tota la meva vida, fins i tot en les circumstàncies més contràries: 
la idea que jo tinc del meu art i del paper de l'escriptor. 
Deixeu-me només dir-vos, en un esperit de gratitud i d’amistat, tan simple com pugui, quina és aquesta idea.
Per la meva banda, no puc viure sense el meu art. Però mai l’he posat per sobre de tot. 
Si, per contra, el necessito, és perquè no es pot separar dels meus semblants, 
i em permet viure, tal com sóc, en un mateix nivell amb ells. 
Per mi, l’art no és una celebració solitària.
És un mitjà de provocar el major nombre de persones al oferir-los una imatge privilegiada d'alegries i sofriments comuns.
Obliga a l'artista a no mantenir-se a part; el sotmet a la veritat més humil i més universal. 
I sovint qui ha triat el destí de l'artista perquè se sentia diferent, 
aviat se'n adona que no pot mantenir ni el seu art ni la seva diferència a menys que admeti que és com els altres. 
L'artista es forja a si mateix als altres, a mig camí entre la bellesa a la que no pot prescindir i la comunitat de la que ell no es pot deslligar. 
És per això que els veritables artistes no menyspreen res: 
estan obligats a entendre en lloc de jutjar. 
I si han de prendre partit en aquest món, ells poden potser només fer costat a la societat en que,
d'acord amb les grans paraules de Nietzsche, no és el jutge si no el creador qui lidera, ja sigui un treballador o un intel·lectual.
