És un geni, sí.
Alquimista? També.
Excèntric, no ho sé,
però creatiu, segur,
perquè més enllà dels límits del passat, en el present crea el futur.
Avui a "El divan" esferifiquem
una estrella amb llum pròpia
que il·lumina el planeta gastronòmic mundial: Ferran Adrià,
l'ànima d'El Bulli i del nou Bulli, que vindrà.
Ferran, benvingut.
Què tal? Com estem?
Dona'm les mans... I un petonet
i tot! I dos petonets i tot!
Com estàs?
Bé, bé, bé.
Estàs enfeinat.
Sí, però sobretot estic content.
Crec que el més important a la vida
és ser al màxim de feliç,
entenent que això és impossible, allò...
Tot el dia, cada moment, cada segon.
Però sí, la veritat és que...
Ets feliç? Ets un home feliç?
Sí, sí.
A nivell personal
i a nivell professional.
I, a nivell professional,
aquest nou Bulli que estem esperant amb candeletes què serà?
El nou Bulli va néixer quan va tancar l'antic, el restaurant, no?
Quan va tancar el 2011.
Ja vam començar a la vegada...
-¡Salen... cuatro fondues!
-(home) ¡Oído!
¡El último plato
de la historia del Bulli!
# Oeee, oeee...
¡Oe, oe, oe, oe, oe!
¡Eh, eh, eh, eh!
¡Eh, eh, eh, eh, eh!
El que passa és que és un projecte que ha canviat molt, ha anat mutant,
i al final en lloc de fer un cotxe, un Ferrari, si vols,
hem fet un transatlàntic
i un avió molt gran.
I ha anat evolucionant i això és el que li costa a la gent d'entendre,
perquè hem anat canviant...
Tingues en compte
que només a Cala Montjoi,
el que en diem El Bulli 1846...
Sí, perquè és de llavors, sí,
els orígens.
Hem... fet 4 projectes arquitectònics, que han canviat.
Això, a cala Montjoi.
Sí.
I finalment què hi haurà
a cala Montjoi?
Allí hi haurà un centre
on hi haurà, per un costat,
una exposició sobre la innovació.
La innovació.
Sí.
"Innovació" com a concepte,
no innovació gastronòmica i prou.
En general.
Molt bé.
I després hi haurà un equip,
que farem convocatòries,
gent que vindrà cobrant,
no és una escola, no és formació,
encara que totes les persones
cada dia es formen,
i que treballarem i continuarem reflexionant sobre la innovació.
Això, a cala Montjoi.
I a Barcelona, que ara estàvem mirant-ho aquí, tot això?
Això és una maqueta...
Mira-te'l ja convertit aquí...
en un personatge dels Simpson.
Però això és des de fora.
Una maqueta s'ha d'entendre bé.
Això és una maqueta,
no és el lloc final.
El lloc final on serà?
Ens agradaria que fos a Barcelona.
El local definitiu
encara no el sabem,
però serà com un museu, això?
Sí, aquest és fàcil,
és un museu d'El Bulli.
El museu d'El Bulli.
Sí, d'El Bulli restaurant.
Bulli restaurant. Però llavors, espera, que vaig a pams.
Al museu d'El Bulli restaurant,
què hi haurà?
Tot això que estem veient, tingues que en compte que tot...
Plats, per exemple?
No, no, mira, t'explico.
Una de les missions de la fundació és guardar el llegat d'El Bulli.
Guardar el llegat,
aquest és el teu llegat, també.
No, meu i del Juli Soler.
I el del Juli Soler.
De l'Albert Adrià
i de milers de persones
que van passar pel Bulli restaurant,
no només és el meu.
Jo, per desgràcia, estic sol,
el Juli ens va deixar.
Però també és molt el teu.
Sí, però saps què passa?,
que aquest projecte era per tots,
i el Juli no hi és, amb nosaltres,
i això és de les poques qüestions...
que quan dèiem de la felicitat,
no és completa perquè ell no hi és.
Llavors...
Llegat d'El Bulli, molt bé.
Tu digue'm coses, a Catalunya, eh?,
que siguin importants
dels últims 500 anys. No, no...
Moltes són importants, però com que no se n'ha guardat el llegat,
la gent no ho sap.
Si tu no toques...
Per què Gaudí és tan important?
Perquè tenim la Pedrera,
tenim la Sagrada Família... tal.
Per què Miró és tan important?
Perquè tenim un museu.
Si no, la gent... És normal!
Tingues en compte que cada dia
hi ha molta gent
que fa coses molt importants.
Si tu no guardes el llegat, te n'has d'oblidar. I nosaltres volem...
Aquí hi ha, per exemple,
totes les llibretes que tinc,
més de 150 llibretes.
Hi ha 90.000 documents escanejats.
Tingues en compte que avui dia...
90.000 documents escanejats.
Sí, sí, digitalitzats.
Avui en dia, tu,
quan fas alguna cosa, el llegat...
has de tenir molt clar
que la part online
és molt important.
A veure, per exemple,
ja teniu la Bullipèdia en marxa.
Això és després.
Això és després?
La poso perquè la gent
no es pugui...
És una manera de contextualitzar.
Perquè jo no he vist mai
un museu així.
Cala Montjoi és de gran
com el Museu Dalí de Figueres,
perquè te'n facis una idea.
Hi ha una part exterior
i una part interior.
Però de gran, a nivell expositiu...
Molta gent que ens està veient
ha anat al Museu Dalí de Figueres.
Aquí tenim el Museu Dalí.
Això és el Museu Dalí. Molt bé.
Doncs de gran és com això.
I a Barcelona, la part expositiva és com el MACBA,
perquè el MACBA té una part preciosa de les escales i tal...
El mateix edifici és preciós.
Nosaltres, la part expositiva,
les sales,
han de ser 6.000 metres quadrats.
Això que has vist a Barcelona
en són 2.000,
hem de convertir-los en 6.000.
Però què hi haurà en aquests 6.000 metres quadrats?
Nosaltres hem fet 12 exposicions
sobre El Bulli en aquests 7 anys.
Però les eines,
els utensilis de la cuina...
Tot, escolta'm: la missió és...
És que jo m'ho vull imaginar.
No, no, però està bé,
tu figura't que vas a aquest museu,
arxiu-museu, és tan important l'arxiu com el museu, i dius:
"En què va innovar El Bulli?
Per què El Bulli és tan important?"
En què va innovar El Bulli?
Per què El Bulli és tan important,
senyor Ferran Adrià?
Tinc la persona que m'ho ha de dir.
Podem fer dues coses.
A: Veure una sèrie, una docu-sèrie
que és a Amazon Prime Video.
Són 15 hores,
explica tota l'evolució d'El Bulli.
O necessitarem 6.000 metres quadrats
per explicar-te on vam innovar.
Perquè la gent que ens veu...
On vam innovar?
Per què El Bulli té
aquest reconeixement?
Bueno, pels plats, l'esferificació...
Hi ha moltes més coses.
El model de negoci.
Model de negoci.
El model de negoci que vam fer és...
nosaltres vam entendre que el que fèiem al restaurant a cala Montjoi
intentàvem que fos avantguarda, no?
És el que intentàvem.
Molt bé.
Vale, quan tu fas això,
que és un terme de la guerra,
però sobretot en l'art,
les avantguardes,
tu faràs una cosa
que és per obrir camí,
i saps que això per si sol
no ha de guanyar diners.
Perquè tu en El Bulli,
allà no hi guanyàveu diners.
Però gràcies a això
pots guanyar molts diners.
El nostre model de negoci és que
per un costat teníem el restaurant,
on no volíem guanyar diners.
Tu tingues en compte
que amb dos milions de persones,
vale?, de demanda,
i 7.000 places, podíem posar els preus que volguéssim, amb el Juli.
Sí.
No vam voler, vam voler uns preus que per molta gent eren caríssims,
sí, però, en comparació amb Europa, París o Londres,
era la meitat de preu.
El tema és... t'ho faré molt fàcil:
tens 2 milions d'euros de despeses
i tens 7.000 persones...
i dius quant he de cobrar?
A quant he de vendre cada àpat?
Perquè, com a filosofia,
amb el restaurant
no volem guanyar diners.
Era amb totes les altres coses
que se'n derivaven.
Quan fèiem consulting, vam ser,
hem sigut, i som encara...
assessors de multinacionals
a nivell d'innovació.
Quan parlem d'innovació,
estem parlant d'això.
Jo he sigut de Nestlé, de PepsiCo,
a nivell mundial.
Ara estem amb Telefónica,
amb Grífols...
on tenim una relació d'innovació,
aprenem molt...
Molt bé, i llavors jo...
la pregunta que tu dius:
quan ja estigui aquest nou edifici fet, aquest museu, aquest centre...
El de Barcelona és un museu arxiu.
Molt bé.
Però El Bulli en què va innovar?
Per què va ser un innovador?
T'estic dient en el model de negoci.
Només en el model de negoci?
La gent es pensa...
Les tapes eren genials.
Sí, però...
Què més?
Aquí tenim el teu llibre "El Bulli,
el sabor del Mediterrani".
Aquí vas començar a explicar
com innovaves?
Aquest és la gènesi,
però tingues en compte que jo
no vaig anar a la universitat,
vaig estudiar Administració
per fer Empresarials,
als 17 anys me'n vaig anar
de l'escola, que no s'ha de fer.
Per què te'n vas anar de l'escola?
Perquè no tenia clar què feia allà.
Què feia allà, no era el meu...
Allà no sabies què feies, però què t'imaginaves que series en el futur?
Johan Cruyff.
Que ets què?
Johan Cruyff.
Johan Cruyff?
Sí, home. Jo pensava que seria...
Perquè tu vas jugar a futbol
i bueno!
Sí, però no vaig arribar
gaire lluny.
Vam perdre un altre Messi.
Va ser una lliçó molt gran
que vaig entendre que un és
el que els altres diuen que ets.
Tu pots fer canviar l'opinió d'ells,
però si et diuen que no arribes
a 3a divisió...
Si no ets en Johann Cruyff...
Pues no...
Això és un exemple perfecte
quan un diu: Tot el món pot crear.
Sí, però no al nivell...
Llavors ¿quan vas veure que podies passar a estar a la cuina...
i fer aquelles tapes meravelloses que hem vist abans?
Això, a poc a poc, jo... ja et dic, el nostre creixement és orgànic.
A poc a poc, que això és molt bo.
Creixement orgànic.
Avui en dia amb tot el tema...
Que vol dir molt gradual,
de mica en mica, eh?
Vam superar...
i vam tindre molta paciència,
vam estar 14 anys
sense guanyar diners.
14 anys.
Sí, sí, sí.
Durant aquests 14 anys què feies?
Viure com la majoria de gent
que ens està veient.
Tenia un Panda.
Tenies un Panda.
Al Panda hi anava el peix.
Anàvem a buscar el peix.
Anaves a comprar el peix
a la subhasta del peix?
A les 4 de la matinada
al mercat del peix?
No, no, a la subhasta de Roses.
Això era a la tarda.
Hi anàvem i portava una vida normal,
tenia un pis de lloguer...,
un pis no, una habitació,
i hi vaig estar 14 anys
i era tan feliç com ara.
Això, amb el Juli, vam aprendre
a viure amb els diners...
Justets.
Normals.
Normals, perquè hi ha molta gent
que ho passa molt malament,
i això de justets i normals
s'ha de veure,
no és el mateix jo, una persona
que treballa en una gran empresa,
que guanya 6.000 euros al mes,
i està solter, o soltera,
que una família que està guanyant 1.500 euros només una persona
i que té 3 fills.
Tot aquest tema dels diners s'ha de tractar amb molta delicadesa.
# ("Mediterráneo", J. M. Serrat)
Mira, mira, mira, "Mediterráneo".
A tu t'agrada, eh?,
aquesta cançó del Serrat?
Sí, perquè el llibre,
és el primer llibre que fem,
i nosaltres en veritat el que fem és agafar el Mediterrani
i començar del Mediterrani a fer
una lectura d'alta cuina.
La cuina popular,
la cuina tradicional,
un romesco, un sofregit...,
el que la gent de Catalunya coneix.
Això s'havia fet...
la cuina tradicional,
des de Figueras, Mercader,
alguns havien ja fet
un principi de revisió,

una revisió dels 70 cap aquí.
Però nosaltres
ho vam conceptualitzar
i aquest llibre és molt influent,
a internet té un preu molt alt.
Perquè és un llibre que...
Essencial.
Sí, perquè la gent...
si tu parles amb la gent,
hi ha l'esferificació,
la deconstrucció...
Aquí hi vam incorporar les tapes.
És que les tapes que tu vas començar a fer eren una cosa...
El concepte de tapes és: tu vas
a un restaurant d'aquests moderns,
m'han portat allí una gamba.
Vas a menjar tapes i són 6,
et porten 6 gambes...
i menges una gamba, també, no?,
i et sembla normal.
Llavors què són les tapes?
Compartir, llibertat...
També són racions petites,
són moltes coses i nosaltres...
És companyia, és estar junts.
És una manera d'entendre la vida.
De fet, les tapes... I vam portar això al "sabor del Mediterrani".
Mira, la mousse de fum. Tu vas revolucionar el món amb aquest plat.
Bueno, això no és un plat,
no sé què és.
Digue-m'ho tu,
com n'he de dir, d'això.
No, això és una... que es menjava.
Vull dir... nosaltres, després
d'"El sabor del Mediterrani",
podríem haver estat molt temps...
Són postres, però.
No, no, no, això no és...
No es pot classificar,
perquè tu ets inclassificable.
No, no, perquè "El sabor del Mediterrani" es pot classificar,
és un llenguatge que tothom entén.
Però nosaltres vam dir: "Tota
la vida així no hi volem estar."
I vam començar..., per això
el Bulli, quan deia innovar,
una de les maneres d'innovar
és crear un estil innovador.
Tu pots tenir un estil propi
i no ser innovador.
Sí senyor. Molt bé.
Un estil innovador.
I vam voler crear...
Un estil és un llenguatge.
Vam dir "està molt bé tot això,
però volem crear un llenguatge".
Això, d'una manera molt naïf,
ara t'ho explico...
I vam fer del 94 al 97
la gran revolució.
Per què?
Perquè no ens vam...
La qüestió a partir del 94
no era crear en cuina,
sinó qüestionar-nos què era cuinar.
I nosaltres amb això vam qüestionar-nos què era la cuina.
A partir d'aquí,
ens ho preguntem tot.
Mira. Ara a què me'n vaig?
A la portada del The New York Times, mirem-ho bé: "The Nueva";
ho posen en espanyol, identifiquen Ferran Adrià amb Espanya,
"Nouvelle Cuisine", eh?
I aquí explica "How Spain became
the New France",
és a dir, "Com Espanya ha esdevingut la nova França".
Maleïda la gràcia que els devia fer als francesos.
Això va lligat amb el que dèiem:
nosaltres ens qüestionem...
La gent normalment, durant segles,
la creació en cuina, la innovació,
podia ser perquè t'agradés.
Tu vas a un restaurant perquè t'agradi, no per reflexionar, no?
No, per tenir una bona experiència, per estar bé, sí.
Tu no vas a reflexionar. No, no...
A això vaig més aviat a un monestir.
Doncs nosaltres...
la gran diferència és aquesta.
Clar, però quan venies al Bulli,
tota l'estona només podies parlar dels plats.
I després estaves reflexionant
sobre la felicitat, la provocació...
Una cosa que en la pintura és
supernormal,
en la cuina no era normal.
I això és la primera vegada en la història dels últims 200 anys, 300,
que es qüestiona això,
i això ho fem des d'aquí.
No ho fem des de França.
I per això és aquesta portada.
És un canvi de paradigma,
perquè durant 400 anys,
tota la creació i innovació en el món occidental va passar a França.
I tots hem d'estar agraïts
a França, perquè vam aprendre.
I això va ser un xoc.
"L'alquimista", et deia Le Monde.
Això va ser una lliçó
del que és una societat.
Aquí, això del New York Times va ser una patacada. A França... No, no.
Va ser una qüestió d'estats.
Estat i tot?!
És una qüestió d'estat la cuina?
A veure, ens hem de posar en context, Sílvia. Si no, no s'entén.
Va sortir un estudi fa 7 o 8 mesos
sobre l'impacte de la gastronomia
en l'economia.
Sí senyor. Esclar.
El 33% del PIB...
està lligat a la gastronomia.
"Gastronomia" com a relacions d'alimentació i... el ser humà, eh?
Això és un tema...
Això és una qüestió d'estat, clar.
Quina és la primera indústria
del nostre país?
Suposo que el turisme.
I tu saps què significa això?
Això és la part més important
del turisme.
El Celler de Can Roca,
la Carme Ruscalleda,
tots els grans cuiners
que tenim en aquest país,
al món això és un impacte increïble.
A més a més, ara el turisme
ha tornat a augmentar a Catalunya.
Si tu vols turisme de qualitat,
va lligat a la gastronomia,
sens dubte, de qualitat.
No fa falta ser gaire...
Per tant, era una qüestió d'estat.
I llavors, clar, jo aquí...
Però què passa?
Què van fer els francesos?
Què van fer els francesos?
Aquesta portada.
I van empaperar tot París...
per això el canvi de format...
I això és una qüestió de dir:
"Vale, estem molt cabrejats,
però per un altre costat,
que vegis que nosaltres valorem..."
Al final...
els acaba atorgant valor
a ells mateixos.
No sé si ho hauríem fet nosaltres.
El que passa és que fins aquí
ells pensaven que el Bulli
era un lloc boig,
amb una gent boja...
que tenia un impacte X.
No es van adonar que això tindria
un impacte mundial.
Quin és el fet més important
del Bulli? Del restaurant.
Que vam fer pensar
els professionals.
Els...?
Els professionals.
Els professionals.
A la gent de... Ja sé que això sembla "és que no pensaven?".
No, l'alta cuina mexicana...
no existia.
Hi havia una extraordinària
cuina tradicional mexicana.
De Mèxic, parlo, eh?
O a Dinamarca.
Perquè l'alta cuina a tot el món occidental era francesa.
Tota, 400 anys.
Llavors nosaltres vam dir:
"Escolta'm, si nosaltres, des de Catalunya, hem pogut fer això,
qualsevol país o regió ho pot fer."
Si realment s'ho planteja,
s'ho qüestiona i arrisca...
I no es qüestiona, es pregunta.
Mèxic té una civilització brutal antiga,
i moltes vegades, no... bah...
Culturalment, és un país
on van passar moltes coses.
Mira, estàvem mirant ara...
Això és la Bullipèdia.
És a dir, quants llibres? Abans ho hem dit. Tens una pila de llibres.
Tu vols deixar-ho tot escrit, pel que fa a la història de la cuina.
Aquest és un altre projecte.
A més, tu m'has dit: "Jo no vaig anar a la universitat."
Malgrat que tu ja ets doctor "honoris causa" per 4 universitats.
Tu voldries que la cuina,
que la gastronomia fos una matèria?
Ja ho és, ara.
Però molt més del que és?
Amb paciència.
Les coses han de passar...
L'arquitectura fa molts anys
que és acadèmica.
Nosaltres necessitem una sèrie de...
Però tu vols que sigui acadèmic.
Tu estàs fent la teva contribució
amb tot això de la Bullipèdia...
Tu te'n recordes del que hem dit
que significa el 33% de l'economia?
Sí, sí, sí.
Avui en dia a Catalunya
quantes beques hi ha?
Escolta'm, això aquí...
em fa... eh...
No me les sé, les beques,
però n'hi podria haver moltes més.
El coneixement d'on surt?
De la recerca.
D'on? De la universitat.
De les empreses... Vale.
Però la recerca es fa molt
a la universitat.
Però nosaltres, el món del vi,
per exemple, és un món...
on s'ha fet molta recerca,
molt estudi.
Però en el món de la cuina, increïblement, no.
Només se n'ha fet la part històrica, antropològica... Per què?
Els cuiners,
quan vols que fem recerca, estudi?
Esteu tot el sant dia cuinant.
Exacte.
Nosaltres hem fet aquest projecte,
que està dintre d'un paraigua
molt més gran, que és Sapiens.
Sapiens és una metodologia
de recerca, d'estudi.
És com es comprenen les coses.
I això que sembla molt senzill,
això es fa en un dia,
portem 5 anys i ara estem, crec, entenent-ho,
a final d'any sortirà un llibre...
de Sapiens, que és una metodologia d'estudi.
Seria una mica semblant
a quan fan una tesi doctoral.
Sí.
Que dius: "Quina és l'estructura?"
Sí, primer has de fer l'índex.
Exacte.
Doncs l'índex, Sapiens,
a partir d'un pensament sistèmic,
que tot està connectat, tot...
Llavors és un projecte que estem aplicant a diferents conceptes,
un és el meu món, que és la cuina?
No, el meu món és...
la restauració gastronòmica
en el món occidental.
Què he de saber?
D'innovació i empresa, que va junt.
I del que és tota la cuina...
tot el que hi ha al voltant.
I per això hem fet 35 llibres.
Bueno... 35 llibres...
que seria l'essencial...
Què això?
És el mateix però simplificant.
Són... les primeres 80 pàgines...
on expliquem...
Pels nens, no?
Bueno, per les famílies.
No, sí, però compte.
Però també...
El problema que hi ha és
que avui en dia els nens i les nenes
tenen més cultura general
sobre alimentació i salut
que els pares.
Però tu dines?
Digue'm la veritat, que ho sé, eh?
No, no, no, fruita, fruits secs...
Escolta'm, tu dius
que no sabem menjar bé.
Jo no he dit això.
O que n'hem d'aprendre més, va.
No, no, jo he dit, no, no,
jo dic que la pròxima revolució...
no serà "Master Chef",
sinó que serà "Master Comensal".
Vale? Entén-me.
Es parla molt de cuina,
però no es parla de menjar.
De com s'ha de menjar. A veure, simplifiquem, perquè, si no...
Ve un japonès a menjar calçots.
Ja ho entenc, els calçots costen.
Però i un pa amb tomàquet i pernil?
També costa.
Hi ha moltes variables.
Aquí tenim pa amb tomàquet i pernil, Ferran Adrià.
Ara ens ensenyes... Passa, passa.
Molt bé.
A veure com caram s'ha de menjar, què hem de fer ara aquí?
De moment, comencem
amb el pa amb tomàquet.
Saps quantes variables hi ha?
No, jo no.
Moltes, sí, home.
Quants tipus de pa hi ha?
De pa? Ui, no ho sé, centenars.
Vale, es pot torrar o no.
L'hem de torrar o no,
per fer pa amb tomàquet?
No hi ha una veritat, escolta'm.
No hi ha una veritat única.
Exacte, per això et dic
que no s'ha d'aprendre a menjar.
S'ha de reflexionar sobre el menjar.
Sobre el pa amb tomàquet i pernil poc m'ho pensava.
Hi ha moltes maneres,
aquí tenim pa de pagès sense torrar.
I aquí tenim oli.
Per exemple, a mi... m'agrada
molt més posar l'oli al final.
S'hi ha de posar sal, al pa, o no?
N'hi pots posar una miqueta.
Una miqueta?
Però també podem no posar-n'hi.
Tu reflexiona sobre les possibilitats que hi ha.
Aquí, si el deixem, l'oli...
Fa xup-xup.
No, i no hi haurà
aquesta aromatització de l'oli...
I quedarà tot junt, vale?
Això, una.
Tu com te'l menjaries,
el pa amb tomàquet aquest?
No te'l mengis, però com te'l menjaries? Junt? Separat?
Jo, la veritat és que menjaria
molt més pernil que pa.
Vale, però junt, a sobre?
No. Jo me'l menjaria separat.
Bueno, com ho podríem fer?
Com ho podríem fer?
Ara ho hem de fer amb forquilla...?
No, agafaríem...
Menjaríem pa i després, això.
O posaríem això a sobre, vale?
Sí.
Això és una manera... Què qüestiono?
Jo podria dir-te que això és
una animalada.
Això és una animalada?
Resulta que un pernil ibèric,
de porc ibèric,
està 4 anys per tindre l'aroma
i tal...
Cuidant el porc, mirant què menja...
És com fer un vi molt bo amb gasosa.
Ja.
Ara, què passa? Que no és bo?
Clar que és bo.
És a dir que te'l pots menjar com vulguis. Però has de reflexionar.
Però per anar bé
com ens l'hauríem de menjar?
No, no, com hauríem de... no,
les possibilitats que hi ha.
Una altra qüestió és pernil sol.
Normalment, molta gent el que fan...
amb cullera...
ai, amb forquilla i ganivet.
Que ho facin. Jo no.
Hauries d'agafar el pernil
i primer l'has de mirar,
perquè hi ha un pernil...
El tema de si està vetat o no vetat
amb blanc
és bastant fonamental
per la qualitat del pernil.
I la part.
Llavors ha d'estar vetat o no vetat?
Depèn, n'hi ha a baix que no.
Si és la part de dalt...
Has de comprendre això.
Dos... Però és molt maco,
a nivell estètic és molt maco.
Després l'has d'olorar.
Com si fos una copa de vi?
Sí, esclar,
per això hi ha tastadors de pernil.
Ja, ja, ja...
I l'has d'olorar
perquè aquesta aroma...
et ve després al... sentit del gust.
Vale, després...
una manera de menjar això...
és important la textura
amb el llavi.
El llavi de dalt.
Sí, perquè el greix...
Jo no sé, quedaré aquí,
amb el llavi de dalt...
I vas olorant.
No, ja ho veig, ja ho veig.
I després...
Te'l menges.
Això del llavi m'ho salto, eh?
Vas menjant, vas mastegant...
i amb això cada vegada...
No, però no s'ha de doblegar.
Ah, ja ho he fet malament, això.
Home, a veure, tu creus que...?
Jo estic tallant-lo com...
Hi he estat tot el matí, te l'he portat aquí perquè tu el dobleguis.
Ferran, perdona, eh?
No, no, esclar.
Me l'he de menjar sencer.
Te'l pots menjar com vulguis.
I això és important.
Escolta'm, que jo l'únic que t'estic dient és que has de reflexionar.
No et dic com s'ha de menjar.
És molt pretensiós...
O sigui, no s'ha de doblegar.
No, et dic la reflexió que hi ha.
Les possibilitats que hi ha.
És que és important.
Perquè, si no, la gent dirà: "Escolta'm..."
Jo no et vull dir com s'ha de menjar, et dic que reflexionis,
i si ho comprens...,
home, que això és una obra d'art.
Un pernil ibèric és una obra d'art.
Gràcies, Ferran, és boníssim.
Són 4 anys que està un pernil,
com si fos vi,
i l'aroma i tal.
Que si el poses aquí, què passa?
Que es barreja.
Amb el pa, sí.
Llavors el pa ha de ser molt bo.
Bo sí, però què passa?
Quina és la daixò?
Que tu, per comparar, has de dir: compararé el pernil sol.
Això és una qüestió. Menjant amb ganivet i forquilla o amb la mà.
Fent el que t'he dit o no. Vale.
Ja no ho faré més.
Agafant el tipus de pa,
fent un entrepà o no.
Tenim d'una manera lògica
25 o 30 maneres de menjar-ne.
Tu decideixes quina t'agrada,
però, si no comprens això...
No pots avançar.
Eccoli qua.
I quan es parla...
Perdona, la gent de cada dia...
Jo no estic cada dia a casa
fent això,
però procuro
que dintre del dia a dia,
sense entrar en la dinàmica
que si l'aroma de les mandarines...
Oi, sí. Ara me les menjaria.
És que esclar, ara és veritat
que m'ha obert la gana.
Sí, però què passa? Que això del...
A més, és el mateix amb cervesa
que amb vi o amb cava?
Tu no beus vi.
Jo sí, sí que bec vi.
Sí?
El xampany és vi.
Ah, tu prens xampany.
O cava...
Però vi no.
Sí, vi també.
També?
Sí, bo. Bo... que m'agradi.
Que t'agradi. I quin vi t'agrada?
No, jo tinc la sort que tinc
el Ferran Centelles.
Mira, un dels projectes que tenim
a la Bullipèdia,
és el Sapiens del vi,
que ja anem pel tercer capítol,
i jo, molt fàcil, el Freddy em diu quin he de beure i ja està.
Molt bé, anem, anem,
perquè encara ens l'acabaríem tot.
Escolta'm una cosa: aquí,
que ens ensenyaves com menjar...
No, t'ensenyo les reflexions
que hi ha.
Soc pesat, però és que si no...
La reflexió que hi ha al darrere.
Sí, no, les possibilitats.
Però això és normal que no... Perdona...
I saps com funciona això?
Que això és per comprendre
les coses.
Resulta que al teu cervell
i al meu...
hi ha uns processos cognitius bàsics i complexos que són molt importants.
L'atenció i la concentració.
Per això... t'has concentrat avui,
cosa que moltes vegades no fem, mengem i tal.
Dos: la sensació i percepció,
que és el que ens agrada...,
podem olorar, beure, tal.
La memòria: si tu no saps
que és pernil...
Clar, és el que a vegades passava amb els teus menjars,
que tenien un aspecte tan diferent, amb un color tan diferent,
que llavors deies:
"Jo ara, aquí, on soc?"
El pensament, pensar.
La intel·ligència...
Ep!
...i el llenguatge.
Ets tu!
Home! Sí.
Personatge... i la Ruscalleda.
Això... sí, sí, la Carme.
Aquest programa...
Ep, ara hi ets dues vegades.
Sí, això és màgic.
No! Perdoni, però què fa?
Això és aire de mostassa.
La Carme Ruscalleda,
que, no ho oblideu, té...
Sí, però... aquest programa...
avui en dia, a El Corte Inglés,
per dir un...
pots comprar olives esfèriques,
que fa el meu germà.
Esferificades.
Allò que et fan olives...
Dic que això segurament
van deixar...
Jo tinc molt bon record de gravar això amb el Toni.
Estàs content.
Sí, home!
Van deixar de...
jo no surto mai, perquè...
ja la societat ho va assumir
com que l'avantguarda,
aquestes qüestions rares i tal...
hi ha una qüestió d'una gent
que fan plats nous,
a uns els pot agradar o no,
i més o menys entenien
que això era bo per al sector, no?
Però això està molt bé
perquè em va ajudar a...
fer un cordó umbilical
amb la societat.
Això i "Master Chef", a Catalunya,
són els dos programes més importants que hem tingut...
"Cuines" també, en el seu temps
va ser brutal,
però és veritat que...
a vegades, en aquesta conversa,
segurament se me n'ha anat el cap
explicant coses massa complexes.
Et seguim, et seguim.
No, però vaig amb cura amb això.
És un exercici que tinc, perquè,
si tu i jo conversem a la tele,
és perquè la gent més o menys...
Et segueixi.
No, clar, jo soc cuiner,
però tu cuines a casa.
Una mica.
I tothom...
Tothom cuina molt més que jo
i no tant com tu.
La física quàntica que et deia, aquesta meravellosa exposició,
esclar, la gent surt d'allà
i no n'opina res,
si no en són professionals,
perquè veu... li agrada o no...
De cuina, tothom opina.
Llavors jo haig de...
I tothom en té un coneixement,
té una informació.
Com del Barça. La cuina, el Barça...
Jo he d'anar amb cura que aquestes dades que jo puc donar
estiguin connectades
a la informació que té la gent.
Parlàvem ara que ets un personatge ja en el "Polònia",
però, a més a més, proves coses, eh?
Doblant un senyor estirat
a "Ratatouille" també.
Això i tot et vas permetre fer.
Per què?
Bueno, jo tot el que és nou...
intento dir que sí.
Una experiència per mi, eh?
Perquè així aprenc...
Jo no sabia com es feia el doblatge d'una pel·lícula de Pixar,
de Disney.
Ja han decidit què els ve de gust?
(veu de Ferran Adrià) La sopa és excel·lent, però...
-Sí, però la demanem cada vegada.
-Sí, què més...?
-(Adrià) Demanem una altra cosa, no?
-Sí, tenim un foie boníssim.
Ja, ja, ja el conec,
el d'aquí és un clàssic.
Què ha creat el xef avui?
Sí, otra cosa.
Ya lo conozco,
el de aquí és un clásico.
¿Qué es lo que ha creado
el chef hoy?
Sí.
I, sobretot, vaig fer això.
A part de la part maca... tal.
I també és vanitat.
A veure, el tema de la vanitat a vegades es veu malament, l'ego no,
l'ego... crec que és dolent
es miri com es miri.
Pensar que les coses les fas tu solament no crec que sigui bo.
Però la vanitat al final és
que la gent reconegui
que aquest programa que tu fas...
No, que el fem junts.
No, no, però...
Val? Bueno, pues està bé i tal.
No crec que això sigui dolent.
L'has de controlar, eh?
Si no vols estar tot el dia
"aquest és el millor programa"...
Però és important tindre allò...
Aquell puntet?
Aquell puntet de vanitat
que el tinguis cobert.
Aquesta, per exemple, no?
Aquí, amb en Soler...
Quan el Matt Groening
ja us converteix en un...
Sí, això és una història molt maca que estaríem aquí deu minuts...
per explicar això, que és la portada després d'un llibre...
hi estaríem hores.
I això, esclar,
és una qüestió que quan...
d'aquí 50 anys, d'aquí 100 anys,
el que dèiem del llegat...
Tu estàs content d'haver-te convertit també en un personatge...
Sí, sí, és el que deia: és maco,
perquè que un creatiu
com Matt Groening,
o el productor, James L. Brookes,
que és el que li va encarregar aquests dibuixos... està molt bé.
El que passa és que això està
molt bé, però demà és un altre dia.
T'has de tornar a llevar sol.
Demà, demà... és un altre dia.
I la gent... et valora...
Perquè no et pugi al cap... què?
No, la gent et valora
pel que tu faràs demà.
Això també...
I pel que fas avui.
No, no, mira, Xavi, el futbolista, que tinc una bona relació amb ell,
i que crec que és el millor central de la història del Barça,
per mi, és una opinió meva personal,
clar, la gent es pot oblidar...
si no és entrenador i tal...
Saps la quantitat de jugadors
de futbol molt bons que...?
No, sí, però quan tu...
Si no hi ets...
I a la televisió.
I poder pair això és molt complex.
La idea és: si no hi ets, no ets.
Sí, però pair això...
Com ho fas per mantenir
la teva identitat?
Com més...
Com més amunt has arribat...
...més difícil és.
Clar.
Llavors només es pot fer
d'una manera, per mi:
A: Sabent que jo aquí puc ser
Ferran Adrià,
cuiner d'El Bulli,
digue'm el que vulguis,
però quan surto soc el Ferran Adrià
persona, com tothom.
Amb reconeixements a la universitat.
Aquí soc professional,
soc un professional.
Em donen un reconeixement...
Doctor "honoris causa".
Perquè soc... professional.
Per tot el que has fet.
Però jo, quan vaig sortir d'aquí,
vaig anar a menjar amb la família
i alguns amics i era el Ferran.
Això has de saber...
Quatre universitats.
1: Has de saber diferenciar.
Molta gent no s'adona
que quan surt de la seva feina
és una persona normal.
Si això ho controles...
I tu ho controles?
Bastant. Bastant.
Però no ho foten fàcil, eh?
No és tan fàcil.
No, home, no!
Mira, anant pel carrer, jo tinc
un nivell de reconeixement...
Et paren?
Sí, em paren, però el més maco...
Què és el més maco?
Que et paren amb respecte.
Sí. Amb afecte.
I respecte, sobretot,
que no diuen: "Eh, tu, Ferran!"
Perquè això, jo he vist,
he anat amb amics meus,
que són molt coneguts i això...
I després, em paren el temps just per poder fer la foto, saps?
Però jo he anat amb amics
que no poden sortir de casa seva.
Aquest nivell de coneixement
no és tan agradable.
Jo tinc un nivell maco,
que em poden conèixer, però com que no vaig vestit de blanc...
I per què vas de negre?
Perquè durant 30 anys
vaig anar de blanc.
Escolta'm una cosa: tu, els plats,
primer els tens al cap.
Després els dibuixes...
El procés creatiu...
Què?
És molt complex.
Mira, mira! Què és això?
Això és la famosa minestra.
És un plat icònic,
amb la mousse de fum,
és el plat icònic
de la deconstrucció.
Si jo et digués "dibuixa'm
un plat", me'l podries dibuixar?
Sí.
Primer de tot, et farem un obsequi.
Ah, molt bé.
És de l'equip d'"El divan".
Primer, et farem aquest obsequi.
A veure? Quins ulls, ets com un nen.
Clar! M'agrada...
Què és això?
Aaah!
Ai, que se'ns han mogut.
Són molt macos.
Saps per què ho faig amb llapis?
T'agraden els llapis?
Conceptualment, si fas una cosa
amb llapis, es pot canviar.
Ah, carai!
Si els fas amb retolador...
És una qüestió que avui en dia,
amb el tema digital,
ha quedat una miqueta obsolet,
però...
I si jo et poso això aquí i et dic: "Va, Ferran..."
Encara et diria "dibuixa'm un xai".
No, per tindre idees l'únic que hem de fer simplement és imaginar.
Imaginar.
No només imaginar,
ara estic imaginant...
i podem imaginar,
hem vist el pa amb tomàquet,
una sopa de pa amb tomàquet
amb pernil a sobre.
És una imaginació.
És fàcil!
És una imaginació, vale?
Una migració?
Imaginació.
Imaginació.
És una idea gràcies a la imaginació.
Molt bé.
Això és una manera.
I n'hi ha una altra, que poden ser tècniques creatives,
o mètodes creatius,
que t'ajuden a tindre idees.
Vale, ara tindrem una idea.
Això és un plat...
Ai, fem una tècnica creativa.
I això és així...
Això, l'any 88... ja fèiem servir aquesta manera... aquesta tècnica.
Vale. Jo... Això què és per tu?
Jo no sabria dir-t'ho.
Calamar.
Un calamar.
No? Podrien ser, no?
I això què és per tu?
No ho sé.
Vale, aquí jo li podria posar diferents...
Això és una tècnica on no estic dient des del principi què és,
sinó simplement per unes formes
i una disposició en el plat,
puc crear.
Això podríem estar...
Això és un altre món.
Però això què serà en la sopa?
No, escolta'm, a veure...
el tema de la creació...
Cada disciplina és diferent. Mira.
Et faré un altre exemple.
Ferran Adrià, quin dia és avui?
X de X de X, vale?
Sí, no ho sé, com que això ho veiem moltes vegades... no sé mai...
I figura't que això et dic ara
que és una obra d'art.
Bueno, sí... no sé...
No, no, no, vull dir... què?
És una obra d'art?
És la idea...?
És una idea.
I si és una obra d'art, què passa?
Ho poso aquí...
Si això va al Museu Picasso...
seria una obra d'art?
No sé si al Picasso t'ho agafaran.
Pues sí, hi ha estat.
Hi va ser en una exposició sobre...
Però tan...? Sí?!
Com a idea que comences a crear
un plat?
No, no, exacte, però et dic...
que tot és relatiu.
No és el mateix crear... un plat...

que crear... un dibuix.
Els processos són molt diferents.
Jo dibuixo molt malament.
Dibuixes molt bé.
No, no, jo dibuixo molt malament.
Què passa? Que si això t'ho hagués fet un il·lustrador bo...
Està bé, està bé.
Bueno, molt bo...
...podria ser una obra d'art.
O podria ser la idea
per crear després un plat.
Què passa? Quan parlem
de la creació, és molt complexa.
Mira, aquesta foto m'agrada molt, tots dos aquí mirant...
Jo he tingut la sort
de tindre un germà
que és un dels millors professionals
que hi ha al món de la cuina.
No, no, que això ja és...
Estic segura que és veritat.
Però veig com te l'estimes.
Són dos...
Dues coses diferents,
però totes dues són veritat.
Tothom sap que jo separo molt bé
el tema personal del professional.
Si el meu germà a nivell professional no fos molt bo... tal.
Però he tingut la sort que és molt bona persona, normal, ja et dic,
una persona normal,
i... que professionalment és brutal.
Llavors això sí que fa que sigui molt estranya la nostra carrera.
Normalment, dues persones
que han tingut tanta sort...
i hem arribat tan lluny,
també amb el talent,
que no tinguéssim vocació
al principi és molt estrany.
Poques vegades trobaràs una...
Tu vas començar a Castelldefels...
A mi no m'agradava ni menjar
ni cuinar.
No es pot entendre fàcilment
la meva carrera,
la del meu germà, la del Juli també.
El Juli era un rockero... Perdona.
Un rockero.
El Juli el que feia... durant molts anys va ser al voltant de la música.
I no... a més,
entendre El Bulli tampoc.
Per això a vegades costa tant entendre tot aquest món del Bulli.
I tu què vols ara, a la vida?
Jo... jo... el que tinc ara: passar-ho bé,
llevar-me al matí i passar-ho bé.
No...
Ja està, simplement.
No és tan difícil: llevar-te, fer
el que t'agradi amb la teva família,
amb els teus amics i a la feina,
la meva activitat, no?
Però treballes per Harvard,
fins i tot.
Treballo per molts llocs,
a mi cada dia em passen coses...
Tens relació amb el MIT, també,
a Massachusetts.
A mi cada dia em passen
coses increïbles.
Ser professor convidat a Harvard
és molt difícil.
Perquè, com que jo no soc acadèmic,
perquè no hi vaig anar...
Que et convidin no és gens fàcil.
I aquí vam fer el primer curs
de ciència i cuina
de la història de la universitat.
Deuen fer il·lusió aquestes coses.
Aquestes coses... Això ho vam fer amb la Fundació Alícia,
amb Pere Castells.
Alimentació i ciència,
amb el Valentí Fuster, també.
Sí, però ja està.
Clar que fa il·lusió.
Saps què passa? Te'n recordes que hi havia al Bulli la Bulligrafia.
És un joc de paraules.
Totes aquestes qüestions.
Perquè la gent no té
per què saber això.
Però tot això que abans hem dit
a la cala Montjoi i Barcelona,
quan s'inaugurarà, quan en el temps?
En principi, primer farem visites concertades. I després...
La tardor del 2019 ja serà això?
No, al setembre anem allà
a obrir la llum.
A obrir la llum, perfecte.
Al setembre obrim...
I, a poc a poc, creixement orgànic.
I farem visites concertades.
I a poc a poc ja ho veurem.
Barcelona jo crec que...
El projecte de la Bulligrafia,
2022, 2023.
Però no miris a curt termini.
Pregunto.
No, diguem 2060.
2060.
Saps què passa? Que un dels àngels de la Fundació...
2060...
És Israel Ruiz.
És segurament el català
més important que tenim...
en educació i innovació.
És el vicepresident de l'MTI
i el seu pressupost són
2.700 milions d'euros...
De l'Institut de Tecnologia
de Massachusetts.
És igual que el pressupost
de l'Ajuntament de Barcelona,
per fer-te'n una idea.
Aquest senyor és un dels àngels
de la Fundació.
Ell mou l'estratègia,
en el finançament ens ajuda.
Clar, tenim un dels números u
del món...
I saps què em va dir, no?
Diu: "Ferran, tu saps
que et moriràs un dia?"
Dic: "Hòstia, comencem bé..."
Diu: "Et moriràs el 2080.
Què passarà amb això?"
Perquè amb la il·lusió
no n'hi ha prou, per les coses.
Tu has de fer una estratègia
a 50 anys, a 30...
a 20, a 10... i a l'any que ve.
A mi m'interessa més d'aquí 60 anys
que d'aquí dos anys.
Penses en quan ja no hi siguem.
Esclar, perquè tu saps per què
el Museu Dalí és brutal, no?
El va fer el Dalí, eh? Ell.
No, no, no, perdona... Vale o no?
Ostres, i per això és el museu... amb el Museu Picasso de Barcelona,
que és una altra meravella... vale?,
i què va fer el Picasso també?
Entendre que s'havia de...
Per què?
Perquè si tu no fas una bona...
Estratègia.
I un bon model de negoci...
T'estic dient: tu agafes
el que valen els museus avui en dia.
No serà fàcil que tinguem diners
de cara al futur.
Perquè ja et dic, ja sé
que la cultura és molt important,
i t'estic dient de projectes
que jo et faig de cultura,
però esclar, jo no puc somiar
que en el futur...
tingui diners oficials, diners pú...
Per tant, has de trobar un model
de negoci perquè es retroalimenti.
Però quan l'obrirem?
No, però... obrirem et dic...
Montjoi, al setembre.
Al setembre començarà l'activitat.
2021, Barcelona...
si és a Barcelona.
Ja dic que no és segur que sigui a Barcelona. No, però això no dic...
No és segur encara
que sigui a Barcelona.
No, perquè he de trobar el lloc que, com t'imagines, m'agradaria...
Barcelona o l'Hospitalet, eh?
Mm!
I, si no, a Catalunya.
És el que m'agradaria.
Però no està solament
en les meves mans.
Ho dic perquè això m'ho ha preguntat molta gent i tal.
Mira, l'altre dia vaig tindre
una oferta de Washington...
per portar-hi el projecte.
Però t'ho emportaràs a Washington?
No.
T'estic dient...
Que no vols, no voldries.
La nostra idea és que estigui
a Catalunya. Això primer de tot.
El Bulli va néixer a Catalunya
i tal, no?
Però no està
a les meves mans solament.
Igual com Montjoi, amb tots els problemes que tothom sap...
Que hi ha hagut.
Finalment vam apostar i vam decidir que havia de ser a cala Montjoi.
Si no, no tenia sentit.
Tu reses?
Hosti, aquesta pregunta
no me l'han fet mai, eh?
No me l'havien fet mai.
Vaig acabant ara ja.
No, no, no.
Però soc molt respectuós,
soc catòlic, soc cristià,
soc molt respectuós;
segurament no... no, no.
Li donaries a Déu les gràcies
per què?
Que complexa,
ara hauria de tenir una...
No, no, no,
però jo tinc molt respecte.
Saps què passa?,
que porto 7 anys de la meva vida...
intentant comprendre la història de la humanitat en versió científica.
Quan la coneixes,
se't fa molt complex... tal.
Jo tinc les dues... perfectament...
Delimitades la ciència i la fe.
Segurament,
més que donar-li les gràcies,
crec que li demanaria que la gent fossin millors persones,
els quatre dolents que hi ha...
Al final, segurament, si agafem
els 7.000 milions de persones,
solament un 0,001% són gent dolenta.
Dolenta de veritat, dolenta.
Però aquests són els que
ens fan anar molt malament.
I això és ara i va passar
en tota la... en la humanitat.
No ho entenc, això.
No entenc com Déu no ajuda
que no hi hagi gent dolenta.
Això és l'únic
que em costa d'entendre,
que està al nostre costat,
però en aquestes qüestions
em costa d'entendre.
Permet-me un momentet, Ferran,
que ara ja anem acabant,
però jo vull brindar...
aquí, amb els espectadors.
A veure si ho faig bé? Ai, ai, ai, jo no en sé, eh? I, a sobre, això...
Home!
Molt bé.
Amb la mà esquerra...
Deixa'm que brindem
amb els espectadors
pel teu futur i pel futur
de la Bulli Foundation.
Que vagi molt bé el 2060,
però que vagi molt bé el 2020
i abans del 2060 i del 2020...
torna quan vulguis.
Ja m'he menjat el pernil...
I deixa'm que et faci una abraçada.
Molta sort i moltes gràcies.
Gràcies, de debò.
# Num doce balanço caminho do mar.
# Moça do corpo dourado
do sol de Ipanema.
# O seu balançado
é mais que un poema.
# É a coisa mais linda
que eu já vi passar.
#
# Ah, por que estou tao sozinho?
# Ah, por que tudo é tao triste?
# Ah, a beleza que existe.
# A beleza que nao é só minha
que também passa sozinha. #
