
Spanish: 
Me llamo Boris Cyrulnik.
Soy neurólogo y psiquiatra.
Soy docente en la Universidad de Tolón
especialista en la teoría del apego:
cómo aprende un niño a amar,
es decir, cómo aprende a socializarse.
Es la teoría más aceptada actualmente
en las facultades
de psicología y psiquiatría.
He escrito 18 libros
para el público general
y 18 libros profesionales.
Mi último libro se titula
"Psicoterapia de Dios"
y reflexiona
sobre la necesidad de creer,
los beneficios de la creencia
y también sus maleficios.
-Hola, señor Cyrulnik.
-Hola.

Catalan: 
Em dic Boris Cyrulnik.
Soc neuròleg i psiquiatre.
Soc docent a la Universitat de Toló
especialista
en la teoria de l'aferrament:
com aprèn un nen a estimar,
és a dir, com aprèn a socialitzar.
És la teoria més acceptada actualment
a les facultats de psicologia
i psiquiatria.
He escrit 18 llibres
per al públic general
i 18 llibres professionals.
El meu últim llibre
es titula Psychothérapie de Dieu
i reflexiona
sobre la necessitat de creure,
els beneficis de la creença
i també els seus maleficis.
-Hola, senyor Cyrulnik.
-Hola.

Spanish: 
-Me llamo Violeta.
-Hola, Violeta.
Yo soy psicóloga,
y estoy muy contenta
de que esté hoy con nosotros
para compartir
un poco de lo que sabe.
Para empezar, nos gustaría
hablar del término "resiliencia",
por el cual es usted una persona
de referencia a nivel mundial.
Da la impresión de que, últimamente,
el término "resiliencia" está de moda.
Mucha gente habla de él.
¿Podría explicarnos un poco
en qué consiste la resiliencia?
La definición de la resiliencia
no puede ser más sencilla:
es iniciar un nuevo desarrollo
después de un trauma.
No puede haber
una definición más simple.

Catalan: 
-Em dic Violeta.
-Hola, Violeta.
Jo soc psicòloga,
i estic molt contenta
que estigui avui amb nosaltres
per compartir una mica del que sap.
Per començar,
ens agradaria parlar
del terme "resiliència",
pel qual vostè és
una persona de referència
a nivell mundial.
Sembla que, últimament,
el terme "resiliència" està de moda.
Molta gent en parla.
Podria explicar-nos una mica
en què consisteix la resiliència?
La definició de la resiliència
no pot ser més senzilla:
és iniciar un nou desenvolupament
després d'un trauma.
No hi pot haver
una definició més simple.

Spanish: 
Lo complicado es descubrir
qué condiciones la permiten,
es decir, la "segurización",
la recuperación,
las relaciones y la cultura.
Hay que unir todo esto
para responder a esa pregunta.
¿Cuáles son las características
de una persona resiliente?
Depende de la manera
en que se construye la personalidad.
Si alguien,
desde el nacimiento e incluso antes,
ha recibido improntas biológicas
que lo fortalezcan,
se desarrollará,
y, si le ocurre una desgracia,
sabrá enfrentarse mejor a ella.
Ahí hablaríamos de "resistencia".
Si alguien está traumatizado,
y, después de la desgracia,
es capaz
de iniciar un nuevo desarrollo,
entonces hablamos de "resiliencia".
Es decir, depende un poco de la persona
y mucho de su entorno:

Catalan: 
El més complicat és descobrir
quines condicions la permeten,
és a dir, la "segurització",
la recuperació,
les relacions i la cultura.
Cal unir tot això
per respondre aquesta pregunta.
Quines són les característiques
d'una persona resilient?
Depèn de la manera
en què es construeix la personalitat.
Si algú des del naixement,
i fins i tot abans,
ha rebut empremtes biològiques
que l'enforteixin,
es desenvoluparà
i, si li passa una desgràcia,
sabrà enfrontar-s'hi millor.
Llavors parlaríem de "resistència".
Si algú està traumatitzat i,
després de la desgràcia,
és capaç d'iniciar
un nou desenvolupament,
aleshores parlem de "resiliència".
És a dir, depèn una mica de la persona
i molt del seu entorn:

Spanish: 
de su entorno antes del trauma
y de su entorno después del trauma.
¿Cómo podemos ayudar a un niño
para que sea más resiliente?
Tanto en casa como en el colegio.
Para que el niño pueda adquirir
los factores que le permitirán
ser resiliente,
de entrada,
hay que transmitirle seguridad.
Primero,
hay que darle seguridad a su madre.
Estadísticamente, son las mujeres
quienes se encargan de los niños,
por eso tiene que sentirse segura,
y ella, involuntariamente,
transmite esa seguridad,
que es lo que da seguridad al niño.
También hace falta un entorno seguro
estructurado por la madre
y por alguien más,
que puede ser el padre, la abuela,
la guardería, el hogar familiar...
Si el entorno seguro
protege al bebé, al niño,

Catalan: 
del seu entorn abans del trauma
i del seu entorn després del trauma.
Com podem ajudar un nen
perquè sigui més resilient?
Tant a casa com a l'escola.
Perquè el nen pugui adquirir
els factors
que li permetran ser resilient,
d'entrada, cal transmetre-li seguretat.
En primer lloc
cal donar seguretat a la mare.
Estadísticament, són les dones
les que s'encarreguen dels nens,
per això s'ha de sentir segura,
i ella, involuntàriament,
transmet aquesta seguretat,
que és el que dona seguretat al nen.
També cal un entorn segur
estructurat per la mare i per algú més,
que pot ser el pare, l'àvia,
la guarderia, la llar familiar...
Si l'entorn segur protegeix el bebè,
el nen,

Catalan: 
quan arriba a l'escola,
ja ha adquirit el plaer d'aprendre,
i l'escola serà per ell una aventura,
un estrès, una petita por
que serà capaç de superar.
Tornarà a la tarda a casa
i estarà orgullós d'ell mateix.
Explicarà a la mare
com de valent ha sigut
i el que ha passat a l'escola.
Si ha estat "vulnerabilitzat"
perquè la seva mare ha patit agressions,
perquè ha sigut abandonada,
perquè ha estat malalta,
perquè la vida pot ser molt difícil...
Però els dos grans factors
que "vulnerabilitzen" el bebè
són la violència conjugal
i la precarietat social.
És a dir, que si al voltant del nen
hi ha violència conjugal,
qui pateix és el bebè,
encara que ningú el toqui.
Si els pares viuen
en la precarietat social,
una cosa que cada cop és més freqüent,
són pares que no estan disponibles,

Spanish: 
cuando llega al colegio,
ya ha adquirido el placer de aprender,
y el colegio será para él
una aventura,
un estrés, un pequeño miedo,
que será capaz de superar.
Volverá por la tarde a su casa
y estará orgulloso de sí mismo.
Le contará a su mamá
lo valiente que ha sido
y lo que ha acontecido en el cole.
Si ha estado vulnerabilizado
porque su madre ha sufrido agresiones,
porque ha sido abandonada,
porque ha estado enferma,
porque la vida puede ser muy difícil...
Pero los dos grandes factores
que vulnerabilizan al bebé
son la violencia conyugal
y la precariedad social.
Es decir, que, si alrededor del niño
hay violencia conyugal,
quien sufre es el bebé,
aunque nadie lo toque.
Si los padres viven
en la precariedad social,
algo que cada vez es más frecuente,
son padres que no están disponibles,

Spanish: 
no tienen ganas de jugar con el niño,
están tristes,
y el entorno que envuelve al niño
no le aporta seguridad.
Y por eso vemos grupos de niños
que no se sienten seguros,
que llegan al colegio y le tienen miedo,
no les gusta nada.
Estos niños lo tienen difícil
para ser buenos estudiantes.
No es porque tengan un cerebro peor,
sino porque no han sentido seguridad.
desde que empezó a construirse
su personalidad.
Hemos hablado varias veces
sobre "segurizar" a los niños.
¿Podría explicarnos a qué se refiere
cuando habla de "segurizar" a los niños?
La definición de segurización
es crear un apego familiar.
Y el apego...
El amor es algo flamante,
es fiebre, es ardor...

Catalan: 
no tenen ganes de jugar amb el nen,
estan tristos,
i l'entorn que embolcalla el nen
no li aporta seguretat.
I per això veiem grups de nens
que no se senten segurs,
que arriben a l'escola i els fa por,
no els agrada gens.
Aquests nens ho tenen difícil
per ser bons estudiants.
No és perquè tinguin un cervell pitjor,
sinó perquè no han sentit seguretat
des que va començar a construir-se
la seva personalitat.
Hem parlat uns quants cops
de "seguritzar" els nens.
Podria explicar-nos a què es refereix
quan parla de "seguritzar" els nens?
La definició de "segurització"
és crear un aferrament familiar.
I l'aferrament...
L'amor és una cosa flamant,
és febre, és fervor...

Spanish: 
Está separado de la realidad.
Mientras que el apego, por el contrario,
se teje en el día a día.
Con la forma de hablar,
compartir el desayuno,
la forma de sonreír,
la forma de enfadarse también.
Está en la vida cotidiana.
Pero se va tejiendo en el día a día,
por lo que apego no es amor.
Pero el apego, una vez creado,
se convierte en un vínculo muy fuerte,
y los niños se sienten seguros
por ese fuerte vínculo,
porque es un sentimiento
de familiaridad.
Sé cómo hablarle a mi madre,
sé cómo hablarle a mi padre,
sé que cuando mi padre hace esto,
no me debo fiar,
sé que este gesto lo conozco...
Estoy tranquilo, estoy en casa,
no tengo miedo.
Sé los comportamientos,
sé lo que hay que hacer.
Yo, niño, he aprendido a hacer esto,
estoy tranquilo, no angustiado.

Catalan: 
Està separat de la realitat.
Mentre que l‘aferrament, per contra,
es teixeix en el dia a dia.
Amb la manera de parlar,
compartir l'esmorzar,
la manera de somriure,
la manera d'enfadar-se també.
És a la vida quotidiana.
Però es va teixint en el dia a dia,
per la qual cosa aferrament no és amor.
Però l'aferrament, un cop creat,
es converteix en un vincle molt fort,
i els nens se senten segurs
per aquest fort vincle,
perquè és un sentiment de familiaritat.
Sé com parlar a la meva mare,
sé com parlar al meu pare,
sé que quan el meu pare fa això
no me n'he de fiar,
sé que aquest gest el conec...
Estic tranquil, soc a casa, no tinc por.
Conec els comportaments,
sé el que s'ha de fer.
Jo, nen, he après a fer això,
estic tranquil, no estic angoixat.

Spanish: 
Aunque haya una adversidad,
que siempre las hay en el día a día,
sabré cómo gestionarla: no me angustia.
Lo que crea esa seguridad en un niño
es ese vínculo
que se va tejiendo a diario,
palabra a palabra,
desayuno a desayuno...
Las cosas cotidianas crean un vínculo
que da seguridad al niño.
Hay muchos hogares
en que el padre trabaja,
la madre trabaja,
tienen poco tiempo,
todo va muy deprisa,
los niños tienen muchas obligaciones,
actividades extraescolares...
¿Podría darnos algún consejo
para estas familias?
Para que sus hijos y su entorno
se sientan más seguros.
Para que en estas familias
haya seguridad,
hay una palabra mágica:
ralentizar.

Catalan: 
Tot i que hi hagi una adversitat,
que sempre n'hi ha al dia a dia,
sabré com gestionar-la: no m'angoixa.
El que crea aquesta seguretat en un nen
és aquest vincle
que es va teixint cada dia,
paraula a paraula,
esmorzar a esmorzar...
Les coses quotidianes creen un vincle
que dona seguretat al nen.
Hi ha moltes llars
en les quals el pare treballa,
la mare treballa,
tenen poc temps, tot va molt de pressa,
els nens tenen moltes obligacions,
activitats extraescolars...
Podria donar-nos algun consell
per a aquestes famílies,
perquè els seus fills
i el seu entorn se sentin més segurs?
Perquè en aquestes famílies
hi hagi seguretat,
hi ha una paraula màgica: alentir.

Catalan: 
I que aprenguin a cantar
o a fer esport amb els seus fills.
Actualment, els occidentals
vivim en la cultura de l'esprint.
I ens surt caríssim.
Els bebès nord-americans
tenen cada vegada més ansietat.
Els bebès!
Perquè els Estats Units
viuen en la cultura de l'esprint
que ha arribat a Europa,
excepte al nord d'Europa.
Allà, per contra,
aprenen a anar amb bicicleta,
aprenen teatre,
aprenen a utilitzar la paraula,
aprenen la lentitud, aprenen a cuinar...
Jo ho he vist a Hèlsinki,
a l'escola hi ha classes de cuina
on nens i nenes preparen plats
i conviden la classe del costat.
I t'asseguro que els nens ho fan bé.
És a dir que, per tant,
quan arriben a l'edat adulta,
són excel·lents:

Spanish: 
Y que aprendan a cantar
o a hacer deporte con sus hijos.
Actualmente, los occidentales
vivimos en la cultura del esprint.
Y nos sale carísimo.
Los bebés estadounidenses
tienen cada vez más ansiedad.
¡Los bebés!
Porque EE. UU.
vive en la cultura del esprint
que ha llegado a Europa,
menos al norte de Europa.
Allí, al contrario,
aprenden a montar en bici,
aprenden teatro,
aprenden a usar la palabra,
aprenden la lentitud,
aprenden a cocinar...
Yo lo he visto en Helsinki,
en el colegio hay clases de cocina
donde niños y niñas
preparan platos
e invitan a la clase de al lado.
Y te aseguro
que los niños lo hacen bien.
Es decir que, por lo tanto,
cuando llegan a la edad adulta,
son excelentes:

Catalan: 
a classe, a ciències, a art...
Són excel·lents.
Hi ha un u per cent d'analfabetisme.
A França, estem entre el 12% i el 15%.
Un analfabet serà infeliç tota la vida.
L'u per cent a Finlàndia,
del 12% al 15% a França.
Als països del nord d'Europa
hi havia molts suïcidis
probablement a causa de la falta de sol.
Però han reduït en deu anys
la taxa de suïcidis un 40%.
Canviant la cultura.
És a dir,
que tenim la possibilitat d'intervenir
i, per descomptat,
cal alentir i divertir-se
per aprendre l'art de viure.
Els professors, a l'escola,
tenen la possibilitat d'ajudar els nens
davant de situacions així?
Els països del nord d'Europa
responen la seva pregunta.

Spanish: 
en clase, en ciencias, en arte...
Son excelentes.
Hay un 1% de analfabetismo.
En Francia,
estamos entre el 12% y el 15%.
Un analfabeto será infeliz toda su vida.
1% en Finlandia,
12% a 15% en Francia.
En los países del norte de Europa
había muchos suicidios
probablemente debido a la falta de sol.
Pero han reducido en diez años
la tasa de suicidio en un 40%.
Cambiando la cultura.
Es decir, que tenemos
la posibilidad de intervenir
y, por supuesto,
hay que ralentizar y divertirse
para aprender el arte de vivir.
¿Tienen los profesores en el colegio
la posibilidad de ayudar a los niños
ante situaciones así?
Los países del norte de Europa
responden a su pregunta.

Catalan: 
És a dir, Noruega, Finlàndia, Suècia...
Responen aquesta pregunta.
Allà tenen una estratègia educativa
molt diferent de la nostra
i encara més dels països orientals
com el Japó o la Xina.
Als països orientals
fan esprintar els nens,
i l'escola és tan violenta
que els japonesos m'han dit
que és una forma de maltractament.
Els països del nord d'Europa
fan el contrari:
alenteixen els nens
i així els donen seguretat.
Els nens aprenen a resoldre problemes
amb facilitat
per la qual cosa tenen bona autoestima.
Per això, als 15 anys,
quan fan les avaluacions escolars,
les proves PISA,
determinades per la UNESCO,
els finlandesos són medalla d'or
tot i que alenteixen tot el que poden
el desenvolupament dels nens.

Spanish: 
Es decir, Noruega, Finlandia, Suecia...
responden a esta pregunta.
Allí tienen una estrategia educativa
muy distinta de la nuestra
y aún más de los países orientales
como Japón o China.
En los países orientales,
hacen esprintar a los niños,
y el colegio es tan violento
que los japoneses me han dicho
que es una forma de maltrato.
Los países del norte de Europa
hacen lo contrario:
ralentizan a los niños
y así les dan seguridad.
Los niños aprenden a resolver problemas
con facilidad
por lo que tienen buena autoestima.
Por eso, a los quince años,
cuando hacen las evaluaciones escolares,
las pruebas PISA,
determinadas por la UNESCO,
los finlandeses son medalla de oro
pese a que ralentizan todo lo posible
el desarrollo de los niños.

Catalan: 
Però alentint-los els donen confiança
i els nens amb confiança
aprenen a jugar a aprendre.
S'ho passen bé aprenent.
Recuperen el retard en pocs anys i,
amb 15 anys,
són medalla d'or
a les avaluacions de la UNESCO.
Si no hem adquirit la resiliència
durant la infantesa,
encara la podem aprendre
en l'edat adulta?
La resiliència està en marxa
tota la vida,
però els primers anys
són molt importants.
És com una partida d'escacs.
Els primers moviments
són molt importants,
però mentre la partida no hagi acabat,
segueixen quedant bons moviments.
La resiliència no és la mateixa
quan som nens, abans de parlar,
quan som nens i sabem parlar,
quan som adolescents

Spanish: 
Pero, ralentizándolos,
les dan confianza
y los niños con confianza
aprenden a jugar a aprender.
Se lo pasan bien aprendiendo.
Recuperan el retraso en pocos años,
y a los quince años,
son medalla de oro
en las evaluaciones de la UNESCO.
Si no hemos adquirido la resiliencia
en la infancia,
¿todavía podemos aprenderla
en la edad adulta?
La resiliencia
está en marcha toda la vida,
pero los primeros años
son muy importantes.
Es como una partida de ajedrez.
Los primeros movimientos
son muy importantes,
pero, mientras la partida
no haya terminado,
siguen quedando buenos movimientos.
La resiliencia no es la misma
cuando somos niños, antes de hablar,
cuando somos niños y sabemos hablar,
cuando somos adolescentes

Catalan: 
o quan som persones adultes.
Els casos que accionen la resiliència
no seran els mateixos.
La resiliència funciona molt pitjor
després dels 120 anys.
Llavors funciona pitjor.
Podria donar algun consell específic
per als adults
que vulguin desenvolupar la resiliència?
El primer consell
és que no es quedin sols.
Quan patim un trauma estem tan tristos
que ens arraulim,
serrem les dents i ens aïllem,
i això només ho agreuja,
ja que el record de la ferida
es reforça més i més...
Només pensem en això
i agreugem el patiment.
Així que, el primer consell seria
lluitar contra un mateix
si ens ve de gust aïllar-nos
i, sobretot,
cal parlar o quedar amb la gent
amb qui tinguem confiança.
Pot ser la dona, el marit,

Spanish: 
o cuando somos personas adultas.
Los casos que accionan la resiliencia
no serán los mismos.
La resiliencia funciona mucho peor
pasados los 120 años.
Ahí funciona peor.
¿Podría dar algún consejo específico
para los adultos
que quieran desarrollar la resiliencia?
El primer consejo
es que no se queden solos.
Cuando sufrimos un trauma,
estamos tan tristes
que nos hacemos un ovillo,
apretamos los dientes y nos aislamos,
y esto solo agrava,
ya que el recuerdo de la herida
se refuerza más y más...
Solo pensamos en eso
y agravamos el sufrimiento.
Así que, el primer consejo sería
luchar contra uno mismo
si nos apetece aislarnos
y, sobre todo, hay que hablar
o quedar con gente
con la que tengamos confianza.
Puede ser la mujer, el marido,

Catalan: 
la mare, un amic, un capellà,
un monitor d'esports...
Algú amb qui tinguem confiança.
I no cal
que comencem a parlar de seguida,
primer hem de sentir-nos segurs,
com els nens,
i després, quan ens sentim segurs,
podem reflexionar
i podem començar a parlar.
Tot i que no haguem patit
un trauma greu,
hi ha coses quotidianes
que poden influir-nos:
un divorci, un acomiadament...
Com poden superar-se aquestes coses?
És impossible fer un barem de traumes.
Si algú ha sigut "vulnerabilitzat"
durant el desenvolupament,
tot pot convertir-se en trauma,
tot pot ser una ferida:
un trasllat, una mala paraula...

Spanish: 
la madre, un amigo, un cura,
un monitor de deporte...
Alguien con quien tengamos confianza.
Y no tenemos por qué
empezar a hablar de inmediato,
primero tenemos que sentirnos seguros,
como los niños,
y luego,
cuando nos sentimos seguros,
podemos reflexionar
y podemos empezar a hablar.
Aunque no hayamos sufrido
un trauma grave,
hay cosas cotidianas
que pueden influirnos:
un divorcio, un despido...
¿Cómo pueden superarse estas cosas?
Es imposible hacer un baremo
de traumas.
Si alguien ha sido vulnerabilizado
durante su desarrollo,
todo puede convertirse en trauma,
todo puede ser herida:
una mudanza, una mala palabra...

Spanish: 
porque se le ha vulnerabilizado
antes del suceso.
Si, antes del suceso,
ha sido reforzado durante el desarrollo,
será muy difícil que se traumatice.
Hay gente que atraviesa
adversidades tremendas y sufren,
pero no desarrollan
trastorno por estrés postraumático.
Y, al contrario:
hay gente que ha sido vulnerabilizada,
debilitada, durante su desarrollo,
por vivir en la precariedad social,
por la violencia conyugal,
por haber sufrido
y no haberlo podido expresar,
por haber ocultado el sufrimiento...
En estos casos, cualquier suceso
puede dañar muy profundamente.
La diferencia entre el sufrimiento
y el trauma es que...
Ahora podemos ver el trauma
mediante imágenes cerebrales,
podemos ver cómo funciona el cerebro.
Durante un trauma, el cerebro se apaga.
No funciona o funciona mal.

Catalan: 
Perquè se l'ha "vulnerabilitzat"
abans del succés.
Si, abans del succés, ha sigut reforçat
durant el desenvolupament,
serà molt difícil que es traumatitzi.
Hi ha gent que passa
per adversitats terribles i pateix,
però no desenvolupa
trastorn per estrès posttraumàtic.
I, al contrari: hi ha gent
que ha sigut "vulnerabilitzada",
debilitada,
durant el desenvolupament
per viure en la precarietat social,
per la violència conjugal,
per haver patit
i no haver-ho pogut expressar,
per haver amagat el patiment...
En aquests casos, qualsevol succés
pot danyar-te molt profundament.
La diferència entre el patiment
i el trauma és que...
Ara podem veure el trauma
mitjançant imatges cerebrals,
podem veure com funciona el cervell.
Durant un trauma, el cervell s'apaga.
No funciona o funciona malament.

Spanish: 
Mientras que en el sufrimiento
el cerebro no se apaga.
Estás afligido, ansioso,
triste, enfadado...
Pero el cerebro funciona,
mientras que en un trauma,
se ralentiza, no funciona.
Solo muestra colores apagados:
azul, verde, gris...
Cuando el cerebro funciona bien
porque estamos
positivamente estimulados o contentos
el cerebro trabaja y consume energía,
y se ve rojo, verde, amarillo
y se desplaza por todo el cerebro.
Hablamos de trauma
si el cerebro se apaga,
cuando estamos,
como en boxeo, KO,
Sin embargo,
hablamos de adversidad si sufrimos
pero el cerebro sigue funcionando bien.
Y funciona bien si ha sido reforzado
durante el desarrollo
en la infancia temprana,
y, al contrario, es frágil
si hemos sido fragilizados
durante la infancia temprana.

Catalan: 
Mentre que amb el patiment
el cervell no s'apaga.
Estàs afligit, ansiós, trist, enfadat...
Però el cervell funciona,
mentre que en un trauma s'alenteix,
no funciona.
Només mostra colors apagats:
blau, verd, gris...
Quan el cervell funciona bé
perquè estem
positivament estimulats o contents,
el cervell treballa i consumeix energia,
i es veu vermell, verd, groc
i es desplaça per tot el cervell.
Parlem de trauma si el cervell s'apaga,
quan estem, com a la boxa, KO.
No obstant això,
parlem d'adversitat si patim
però el cervell segueix funcionant bé.
I funciona bé si ha sigut reforçat
durant el desenvolupament
en la primera infància
i, al contrari,
és fràgil si hem sigut debilitats
durant la primera infància.

Spanish: 
No podemos señalar una causa-efecto.
No podemos decir que un trauma
causa mucho daño.
Dependerá de la manera
en que nos hayamos construido
antes de enfrentarnos
a la desgracia o la dificultad.
También habla sobre la diferencia
entre el trauma
y la representación del trauma.
Así es.
En un trauma, se sufre.
El sufrimiento forma parte
de la condición humana.
Estamos dolidos, tristes y sufrimos.
Pero, después, cuando representamos
lo que nos ha pasado,
si estamos bien rodeados,
si tenemos apoyo
y tenemos la posibilidad
de reflexionar, de pensar,
sufrimos en lo real,
pero pronto dejamos de sufrir
en la representación de lo real.
Pero si nos quedamos solos,
solo pensamos en la desgracia:
¿Por qué me ha hecho esto?
¿Por qué he respondido así?

Catalan: 
No podem assenyalar una causa-efecte.
No podem dir
que un trauma causa molt dany.
Dependrà de la manera
en què ens haguem construït
abans d'enfrontar-nos
a la desgràcia o a la dificultat.
També parla de la diferència
entre el trauma
i la representació del trauma.
Exacte.
En un trauma es pateix.
El patiment
forma part de la condició humana.
Estem dolguts, tristos i patim.
Però, després, quan representem
el que ens ha passat,
si estem ben envoltats, si tenim suport
i tenim la possibilitat de reflexionar,
de pensar,
patim en el que és real,
però de seguida deixem de patir
en la representació del que és real.
Però si ens quedem sols,
només pensem en la desgràcia:
per què m'ha fet això?
Per què he respost així?

Spanish: 
¿Por qué no me defendí?
¿Por qué nadie me defendió?
Así, agravamos el sufrimiento
y nos dirigimos de cabeza
a la depresión.
Así que depende del apoyo
que recibimos después del trauma.
Es un apoyo afectivo.
No tiene por qué ser un psicólogo.
Puede ser un amigo, un cura,
el marido, la mujer,
alguien en quien confiemos.
Pero necesitamos tener apoyo,
y, para eso,
no debemos quedarnos solos.
Hemos hablado de resiliencia.
Su historia personal
es una inspiración para nosotros.
Porque,
a pesar de una situación difícil,
lo ha superado todo.
¿Podría compartir con nosotros
su historia personal?
Y ¿cómo ha influido

Catalan: 
Per què no em vaig defensar?
Per què ningú em va defensar?
Així, agreugem el patiment
i ens dirigim de cap a la depressió.
Així que depèn del suport
que rebem després del trauma.
És un suport afectiu.
No cal que sigui un psicòleg.
Pot ser un amic, un capellà,
el marit, la dona,
algú en qui confiem.
Però ens cal tenir suport
i, per això, no hem de quedar-nos sols.
Hem parlat de resiliència.
La seva història personal
és una inspiració per a nosaltres
perquè, malgrat haver passat
una situació difícil,
ho ha superat tot.
Podria compartir amb nosaltres
la seva història personal?
I com ha influït

Catalan: 
en la seva carrera professional?
El que motiva la psicologia
és la necessitat de comprendre.
Necessito comprendre el que m'ha passat.
Molts psicòlegs tenen aquesta motivació,
necessiten comprendre
alguna cosa que els ha passat.
És una bona motivació.
Però cal treballar:
cal llegir, conèixer, reflexionar...
És apassionant.
És esgotador, però és apassionant.
Vaig néixer
abans de la Segona Guerra Mundial.
Els meus pares
eren jueus ucraïnesos i polonesos.
El meu pare per combatre els nazis
es va allistar a l'exèrcit francès.
El van ferir
i va ser arrestat al llit de l'hospital
per la policia
del país pel qual lluitava,
i va desaparèixer a Auschwitz.
La mare i gran part de la família
també van desaparèixer a Auschwitz.

Spanish: 
en su carrera profesional?
Lo que motiva la psicología
es la necesidad de comprender.
Necesito comprender
lo que me ha pasado.
Muchos psicólogos
tienen esta motivación,
tienen la necesidad
de comprender algo que les ha pasado.
Es una buena motivación.
Pero hay que trabajar:
hay que leer, conocer, reflexionar...
Es apasionante.
Es agotador, pero es apasionante.
Nací antes de la Segunda Guerra Mundial.
Mis padres eran judíos
ucranianos y polacos.
Mi padre se alistó
en el ejército francés
para luchar contra los nazis.
Resultó herido
y fue arrestado en la cama del hospital,
por la policía
del país por el que luchaba,
y desapareció en Auschwitz.
Mi madre y gran parte de mi familia
también desaparecieron en Auschwitz.

Catalan: 
A mi em va detenir la Gestapo,
la policia francesa
associada a l'exèrcit alemany,
quan tenia sis anys i mig.
Vaig aconseguir escapar-me
d'unes condicions surrealistes.
Un cop alliberat,
quan explicava el que havia viscut
durant la guerra,
la gent es partia de riure.
Ho has sentit bé, la gent reia
perquè els semblava increïble.
I és que ho era.
-Es partien de riure?
-Sí.
La gent creia
que m'inventava les històries.
Creien que eren coses
que m'havia inventat.
Després, l'any 1982 o 83,
vaig escriure el meu primer llibre.
Em van convidar a la televisió francesa,
a Bordeus,
on m'havien arrestat,
i algú va trucar per telèfon
a un periodista i va dir:
"no és el petit Boris
a qui vaig ajudar a escapar-se?".

Spanish: 
Yo fui detenido por la Gestapo,
la policía francesa
asociada al ejército alemán,
cuando tenía seis años y medio.
Conseguí escaparme
de unas condiciones surrealistas.
Una vez liberado,
cuando contaba
lo que había vivido durante la guerra,
la gente se partía de risa.
Lo has oído bien, la gente se reía
porque les parecía increíble.
Y es que lo era.
-¿Se partían de risa?
-Sí.
La gente creía
que me inventaba las historias.
Creían que eran cosas
que me había inventado.
Luego, en 1982 u 83,
escribí mi primer libro.
Me invitaron a la televisión francesa,
en Burdeos,
donde me habían arrestado,
y alguien llamó por teléfono
a un periodista y dijo:
"¿Ese no es el pequeño Boris
al que ayudé a escapar?".

Spanish: 
Y dejó su número de teléfono
y su dirección.
Llamé a un taxi
y fui a ver a esta mujer
que era enfermera de la Cruz Roja.
Yo tenía seis años cuando me escapé,
no podía irme muy lejos.
Me hizo señas
para que me escondiera
bajo el cuerpo
de una señora moribunda,
y el coche se marchó.
De 1.700 personas arrestadas,
hubo dos supervivientes:
esta señora y yo,
que me había escondido debajo de ella.
Me reencontré,
gracias a la televisión de Burdeos,
con todos los testigos de mi fuga.
Ahora tengo relación de amistad
con ellos y con sus hijos,
y les contamos esta historia sonriendo.
Porque algo que fue una tragedia
durante y después de la guerra,
con el paso del tiempo
y después de haber trabajado,
de haber hecho por comprender
por qué los hombres de un país culto,

Catalan: 
I va deixar el seu telèfon
i la seva adreça.
Vaig demanar un taxi
i vaig anar a veure aquella dona,
que era infermera de la Creu Roja.
Jo tenia sis anys quan em vaig escapar,
no podia marxar gaire lluny.
Em va fer senyals perquè m'amagués
sota el cos d'una dona moribunda,
i el cotxe va marxar.
De 1.700 persones arrestades
hi va haver dos supervivents:
aquesta senyora i jo,
que m'havia amagat sota d'ella.
Em vaig retrobar,
gràcies a la televisió de Bordeus,
amb tots els testimonis de la meva fuga.
Ara tinc relació d'amistat
amb ells i amb els seus fills,
i els expliquem
aquesta història somrient.
Perquè una cosa que va ser una tragèdia
durant la guerra i després,
amb el pas del temps
i després d'haver treballat,
d'haver fet per entendre
per què els homes d'un país culte,

Catalan: 
perquè Alemanya era el país més culte
d'Occident als anys 30,
país de científics, de músics,
hi havia un jazz a Alemanya
molt alegre, preciós...
Era el país més culte d'Occident,
i va ser en aquell bonic país,
en aquella bella cultura germànica,
on va tenir lloc una de les tragèdies
més grans de la història humana:
la Segona Guerra Mundial i el nazisme.
Però ara en podem parlar somrient,
podem intentar entendre-ho.
Amb els fills d'aquesta senyora
i amb els nets d'aquesta senyora
sota la qual em vaig amagar
perquè estava moribunda,
parlem d'això somrient.
Després d'haver escoltat
la seva història,
em pregunto...
Perquè un nen sigui més resilient,
els factors procedeixen del naixement,
o sigui, són genètics,

Spanish: 
porque Alemania era el país más culto
de Occidente en los años 30,
país de científicos, músicos,
había un jazz en Alemania
muy alegre, precioso.
Era el país más culto de Occidente,
y fue en ese bonito país,
en esa bella cultura germánica
donde sucedió
una de las mayores tragedias
de la historia humana:
la Segunda Guerra Mundial
y el nazismo.
Pero ahora podemos hablar
de ello sonriendo,
podemos intentar comprender.
Con los hijos de esta señora
y con los nietos de esta señora
bajo la cual me escondí
porque estaba moribunda,
hablamos de esto sonriendo.
Tras haber escuchado su historia,
me pregunto...
Para que un niño sea más resiliente,
¿los factores proceden del nacimiento,
o sea, son genéticos,

Spanish: 
o tienen que ver con el entorno?
El factor genético
juega un papel muy pequeño.
El sexo está determinado
genéticamente,
el color de los ojos,
el color del pelo,
hay 7.000 enfermedades genéticas...
Todo esto no dice prácticamente nada
de la condición humana.
No he hablado del desarrollo del bebé
en el interior de la madre
las últimas semanas de embarazo.
Ahora sabemos
que hay una comunicación intensa
entre la madre y el bebé.
No he hablado del entorno seguro,
no he hablado del colegio,
no he hablado de la cultura...
El factor genético existe,
pero no dice casi nada
de la condición humana.
Así que sí, la genética afecta,
pero muy, muy poco.
Todo lo demás es afectivo y cultural.
¿Vivir un trauma

Catalan: 
o tenen a veure amb l'entorn?
El factor genètic
té un paper molt petit.
El sexe està determinat genèticament,
el color dels ulls,
el color dels cabells,
hi ha set mil malalties genètiques...
Tot això no diu pràcticament res
de la condició humana.
No he parlat del desenvolupament
del bebè dins la mare
les últimes setmanes de l'embaràs.
Ara sabem
que hi ha una comunicació intensa
entre la mare i el bebè.
No he parlat de l'entorn segur,
no he parlat de l'escola,
ni de la cultura...
El factor genètic existeix,
però no diu gairebé res
de la condició humana.
Així que sí, la genètica afecta,
però molt, molt poc.
Tota la resta és afectiu i cultural.
Viure un trauma

Spanish: 
o vivir una situación
de aislamiento afectivo, de carencia,
puede afectar
al desarrollo neurológico de un niño?
Esta cuestión es importante.
Sabemos,
desde la Segunda Guerra Mundial,
que los niños,
los ingleses que estuvieron
bajo el bombardeo del ejército nazi,
quedaron muy traumatizados:
vieron morir a sus padres
y ellos quedaron enterrados
entre los escombros.
Fueron acogidos por Anna Freud,
la hija de Sigmund Freud.
Estaban acogidos en Hampstead,
un barrio de Londres.
Todos estos niños
tenían un retraso en el desarrollo,
y no se sabía explicar.
Ahora sí que sabemos,
gracias a la psicología
y a la neuroimagen.
Se pueden hacer pruebas de desarrollo
y ver que esos niños tienen un retraso.
No hablan, dejan de hablar,
o hablan más tarde.

Catalan: 
o viure una situació
d'aïllament afectiu,
de carència,
pot afectar
el desenvolupament neurològic d'un nen?
Aquesta qüestió és important.
Sabem, des de la Segona Guerra Mundial,
que els nens,
els anglesos que van estar
sota el bombardeig de l'exèrcit nazi,
van quedar molt traumatitzats:
van veure morir els seus pares
i ells van quedar enterrats
entre la runa.
Van ser acollits per Anna Freud,
la filla de Sigmund Freud.
Estaven acollits a Hampstead,
un barri de Londres.
Tots aquests nens tenien un retard
en el desenvolupament,
i no se sabia explicar.
Ara sí que ho sabem explicar,
gràcies a la psicologia
i a la neuroimatgeria.
Es poden fer proves de desenvolupament
i veure que els nens tenen un retard.
No parlen, deixen de parlar,
o parlen més tard.

Catalan: 
L'emoció els impedeix parlar.
I en una anàlisi quantitativa,
es veu que aquests nens no segreguen
hormones del creixement
ni hormones sexuals,
i això explica
per què les carències afectives
tenen aquesta dimensió.
Ara, amb les imatges cerebrals,
veiem que,
quan el nen està afectivament aïllat,
presenta una atròfia
dels lòbuls prefrontals
i dels circuits de la memòria
i les emocions
i, per contra, presenta una hipertròfia
d'una sèrie de neurones
que tracten les emocions insuportables.
Això fa que els nens
que han estat aïllats
o privats d'afecte de petits,
més endavant i durant tota la vida,
si els deixen sols,
interpreten qualsevol informació
com una agressió.

Spanish: 
La emoción les impide hablar.
Y en un análisis cuantitativo,
se ve que estos niños
no segregan hormonas del crecimiento
ni hormonas sexuales,
lo cual explica
por qué las carencias afectivas
tienen esa dimensión.
Ahora, con las imágenes cerebrales,
vemos que, cuando el niño
está afectivamente aislado,
presenta una atrofia
de los lóbulos prefrontales,
y de los circuitos
de la memoria y las emociones,
y, por contra,
presentan una hipertrofia
de una serie de neuronas
que tratan las emociones insoportables.
Esto hace que los niños
que han estado aislados
o privados de afecto
en la edad temprana,
más adelante y durante toda la vida,
si los dejan solos,
interpretan toda información
como una agresión.

Catalan: 
Tenen por de tot,
se senten agredits per tot.
No s'ha de mirar en el context,
sinó en la primera infància,
quan van ser privats d'afecte.
S'han de prendre decisions polítiques.
Les dones embarassades
han d'estar tranquil·les,
s'ha de permetre
que organitzin un entorn segur
des del primer mes, amb la mare,
és clar, i amb el pare,
o amb l'àvia,
i s'ha de canviar l'estructura educativa
per donar seguretat als nens
en comptes de fustigar-los
per obtenir bons resultats escolars.
A partir de llavors, hi haurà
cada vegada més nens resilients.
No s'acabaran les adversitats,
però podran afrontar-les millor
i no seran presoners de la desgràcia.
Sabem que,
entre les persones que han viscut
situacions de vida difícils,
hi ha molts pintors,
cineastes, escriptors...

Spanish: 
Tienen miedo de todo,
se sienten agredidos por todo.
No hay que mirar en el contexto,
sino en la infancia temprana,
cuando fueron privados de afecto.
Se tienen que tomar
decisiones políticas.
Las mujeres embarazadas
tienen que estar tranquilas,
hay que permitir que organicen
un entorno seguro
desde el primer mes,
con la madre, claro, y con el padre,
o con la abuelita,
y hay que cambiar
la estructura educativa
para dar seguridad a los niños
en lugar de fustigarlos para obtener
buenos resultados escolares.
A partir de entonces,
habrá cada vez más niños resilientes.
No se acabarán
las adversidades de la vida,
pero podrán afrontarlas mejor
y no serán prisioneros de la desgracia.
Sabemos que,
entre las personas que han vivido
situaciones de vida difíciles,
hay muchos pintores,
cineastas, escritores...

Spanish: 
¿Tiene el cerebro alguna manera
de superar o de defenderse
cuando vivimos situaciones difíciles?
La vida es apasionante y difícil.
Suprimir la tragedia
de la condición humana...
Si cerramos las bibliotecas,
suprimimos el cine,
acabamos con el teatro...
Todas las producciones artísticas
están hechas para superar la tragedia.
Las películas cuentan tragedias,
cuentan historias emotivas
de gente, de niños,
que consiguen superar la tragedia.
Y, para nosotros,
son maneras de comprender
pero para los dañados,
los traumatizados,
es también una forma
de pedirle al artista
que sea su portavoz.
Si me ha pasado algo
que no tengo fuerza o valor para contar,
porque, si cuento lo que me ha pasado,

Catalan: 
El cervell té alguna manera
de superar-les o de defensar-se
quan vivim situacions difícils?
La vida és apassionant i difícil.
Suprimir la tragèdia
de la condició humana...
Si tanquem les biblioteques,
suprimim el cinema,
eliminem el teatre...
Totes les produccions artístiques
estan fetes per superar la tragèdia.
Les pel·lícules expliquen tragèdies,
històries emotives
de gent, de nens
que aconsegueixen superar la tragèdia.
I, per nosaltres,
són maneres de comprendre
però pels danyats, els traumatitzats,
és també una manera
de demanar a l'artista
que sigui el seu portaveu.
Si m'ha passat alguna cosa
que no tinc força o valor d'explicar,
perquè, si explico el que m'ha passat,
per mi serà dur

Spanish: 
para mí será duro
y para ti, difícil de escuchar,
y vas a querer que me calle.
Eso es lo que pasó después de la guerra,
la negación cultural francesa
y en España puede que también hubiera,
igual que en Alemania
y en todos los países
que han vivido tragedias en la historia.
La negación es protectora
porque nos permite
evitar afrontar el problema.
Pero esta negación que protege
obstaculiza la resiliencia
porque no afrontamos el problema.
Sin embargo,
cuando damos la palabra a los artistas,
a los poetas, los cantantes,
escritores, cineastas,
ahí las emociones están controladas.
Porque podemos hacer del actor...
El actor se convierte
en nuestro portavoz
y él dirá lo que yo no tengo
fuerza para decir.
El desvío,
el alejamiento de la emoción,
el control de la emoción,
la representación de la tragedia
de manera soportable,

Catalan: 
i per tu, difícil d'escoltar,
i voldràs que calli.
Després de la guerra va passar això,
la negació cultural francesa,
i a Espanya potser també n'hi va haver,
igual que a Alemanya
i a tots els països
que han viscut tragèdies a la història.
La negació és protectora
perquè ens permet
evitar afrontar el problema.
Però aquesta negació que protegeix
obstaculitza la resiliència
perquè no afrontem el problema.
No obstant això,
quan donem la paraula als artistes,
als poetes, als cantants,
als escriptors, als cineastes,
llavors les emocions estan controlades.
Perquè podem fer de l'actor...
L'actor es converteix
en el nostre portaveu
i ell dirà
el que jo no tinc força per dir.
El desviament,
l'allunyament de l'emoció,
el control de l'emoció,
la representació de la tragèdia
de manera suportable

Spanish: 
ya sea con una película, una novela...
Así los demás pueden intentar entender
sin angustiarse
ni sentirse incómodos por la tragedia.
Si yo te cuento la tragedia
que me ha ocurrido,
vas a querer que me calle
porque te incomodará.
Y me dirás: "Bueno, ya pasó",
pero no, no ha pasado.
Está grabado en mi memoria
Puedo callarme.
Si me pides que me calle, yo me callo.
Pero no ha pasado.
Al revés, si me callo,
le daré vueltas y lo reforzaré.
Si te digo:
"Yo no tengo fuerzas para decirlo,
pero ve al cine a ver tal película
que cuenta una historia
de una violación,
cuenta cómo consigue una mujer
forcejear, defenderse,
volver a la vida...
Ve al cine a ver
la historia de un exilio,
para ver cómo se han adaptado
a una nueva cultura,
que no siempre fueron
bien recibidos...
Llorarás, te emocionarás
y comprenderás,

Catalan: 
ja sigui amb una pel·lícula,
una novel·la...
Així els altres poden
intentar entendre-ho sense angoixar-se
ni sentir-se incòmodes per la tragèdia.
Si t'explico la tragèdia
que m'ha passat,
voldràs que calli perquè t'incomodarà.
I em diràs: "bé, ja està",
però no, no està.
Està gravat a la meva memòria.
Puc callar.
Si em demanes que calli, jo callo.
Però no està.
Al contrari, si callo,
hi donaré voltes i ho reforçaré.
Si et dic: "jo no tinc força per dir-ho,
però ves al cinema
a veure tal pel·lícula
que explica una història d'una violació,
explica com una dona
aconsegueix forcejar, defensar-se,
tornar a la vida...
Ves al cinema a veure
la història d'un exili,
per veure com s'han adaptat
a una nova cultura,
que no sempre van ser ben rebuts...
Ploraràs, t'emocionaràs i ho comprendràs

Spanish: 
y, a partir de ahí,
nos entenderemos mejor
y podremos hablar,
gracias a los artistas".
El arte juega un papel muy importante
en el proceso de resiliencia.
Además, todos los niños
se benefician de esto
estén o no traumatizados.
Se benefician de la función artística
y debemos informarles,
debemos entrenarles
para convertirse
en pequeños artistas.
Porque, como la madre
está siempre ahí,
el niño no necesita nada,
es ella quien lo recibe todo
en lugar del niño.
Pero cuando la madre
se va a trabajar
o a ocuparse de ella misma,
hacer la compra,
el niño está solo.
Y tiene que aprender a soportar
la marcha de su madre
haciendo dibujos y pensando:
"Cuando vuelva mamá, le daré este dibujo
y se pondrá contenta,

Catalan: 
i, a partir d'aquí, ens entendrem millor
i podrem parlar, gràcies als artistes".
L'art té un paper molt important
en el procés de resiliència.
A més a més,
tots els nens es beneficien d'això,
tant si estan traumatitzats com si no.
Es beneficien de la funció artística
i hem d'informar-los, hem d'entrenar-los
perquè es converteixin
en petits artistes.
Perquè, com que la mare és sempre allà,
el nen no necessita res,
és ella qui ho rep tot en lloc del nen.
Però quan ella marxa a treballar
o a ocupar-se d'ella mateixa, a comprar,
el nen està sol.
I ha d'aprendre a suportar
la marxa de la seva mare
fent dibuixos i pensant:
"quan torni la mama, li donaré
aquest dibuix i es posarà contenta,

Catalan: 
em farà una abraçada
i serà una festa afectiva.
Després, si la mama marxa,
si els amics marxen,
ho explicaré, escriuré un relat".
Ho comprendran.
És veritat que necessitem una carència
per tornar-nos creatius.
La carència convida a la creativitat.
En un nen totalment aïllat,
el seu cervell estarà danyat
i no podrà ser creatiu.
Però un nen massa protegit
tampoc convida a la creativitat.
Aleshores, la mare, el pare,
han de ser-hi per donar-li seguretat
i, de tant en tant, considerar-se
a ells mateixos com persones
per deixar un espai buit al nen
perquè el nen dibuixi, s'inventi
un conte, una petita novel·la,
per esperar el retorn de la mare.
És la carència
el que convida a la creativitat.
Aleshores, quan parla de resiliència,

Spanish: 
me dará un abrazo
y será una fiesta afectiva.
Después, si mamá se va,
o si mis amigos se van,
lo contaré, escribiré un relato".
Lo comprenderán.
Es verdad que necesitamos una carencia
para volvernos creativos.
La carencia invita a la creatividad.
En un niño totalmente aislado,
su cerebro estará dañado
y no podrá ser creativo.
Pero un niño demasiado protegido,
tampoco invita a la creatividad.
Entonces, la madre, el padre,
tienen que estar ahí
para darle seguridad
y, de vez en cuando, considerarse
a sí mismos como personas
para dejar un espacio vacío al niño
para que el niño dibuje,
invente un cuento, una novelita,
para esperar el retorno de la madre.
Es la carencia
lo que invita a la creatividad.
Entonces,
cuando habla de resiliencia,

Spanish: 
también habla de altruismo.
¿Existe una relación
entre el altruismo y la resiliencia?
Hemos leído que...
hay mecanismos de defensa
psicológicos positivos.
¿Puede hablarnos un poco
del altruismo y estos mecanismos?
Cuando hemos vivido una tragedia,
estamos a la defensiva.
Necesitamos defendernos.
Y cuando retomamos nuestra vida
y sufrimos menos,
muy a menudo,
a la gente le nace un deseo altruista.
Tienen ganas de ayudar otros,
porque saben lo que es el sufrimiento.
Muchos psicólogos se hacen altruistas
porque han tenido un problema,
un sufrimiento, en la infancia,
que los lleva...
Les interesa el mundo de los otros.

Catalan: 
també parla d'altruisme.
Hi ha una relació
entre l'altruisme i la resiliència?
Hem llegit que hi ha mecanismes
de defensa psicològics
positius.
Pot parlar-nos una mica de l'altruisme
i aquests mecanismes?
Quan hem viscut una tragèdia
estem a la defensiva.
Necessitem defensar-nos.
I quan reprenem la nostra vida
i patim menys,
sovint,
a la gent li neix un desig altruista.
Tenen ganes d'ajudar els altres
perquè saben què és el patiment.
Molts psicòlegs es fan altruistes
perquè han tingut un problema,
un patiment, en la infantesa,
que els porta a...
Els interessa el món dels altres.

Catalan: 
Quan vaig treballar al Congo
amb els nens soldat,
quan els preguntava
què volien ser de grans,
gairebé tots em contestaven
que volien ser periodistes o metges.
Per què periodistes?
Perquè he d'explicar això,
he de donar testimoni
de què passa quan un nen
es transforma en soldat.
I per què metges?
Perquè sé què és el dolor
i vull aprendre a protegir
altres nens del dolor.
L'altruisme és un mecanisme
de legítima defensa
per combatre el dolor.
Molts metges, psicòlegs,
assistents socials
coneixen aquest procés
que és bo, és moral,
perquè convida a entendre les coses
i a compartir amb algú el que hem entès.
Però, igual que les mares,
que han de ser-hi, però no sempre,
el terapeuta, el capellà,
ha de ser-hi, però no sempre.

Spanish: 
Cuando trabajé en el Congo
con los niños soldado,
cuando les preguntaba
qué querían ser de mayores,
casi todos me contestaban
que querían ser periodistas o médicos.
¿Por qué periodistas?
Porque tengo que contar esto,
tengo que dar testimonio
de lo que ocurre cuando un niño
se transforma en soldado.
¿Y por qué médicos?
Porque sé lo que es el dolor
y quiero aprender a proteger
a otros niños del dolor.
El altruismo es un mecanismo
de legítima defensa
para combatir el dolor.
Muchos médicos, psicólogos,
asistentes sociales,
conocen este proceso
que es bueno, es moral,
porque invita a entender,
a compartir con alguien
lo que hemos entendido.
Pero, igual que las madres,
que deben estar ahí, pero no siempre,
el terapeuta, el cura,
deben estar ahí, pero no siempre.

Spanish: 
Es decir, que es necesario
que el niño
se vea invitado
a la creatividad
y que lo hagamos coautor
de su desarrollo.
Yo, adulto,
te digo que te comprendo,
pero tú, niño,
puedes decir lo que piensas.
Y así, el niño traumatizado,
o el adulto herido,
contribuye
a la reconstrucción resiliente.
Pero hay que tener cuidado
con este mecanismo.
Hicimos una encuesta en Tolón,
donde yo vivo,
en la que constatamos
que el 50% de los enfermeros
y el 50% de los psicólogos
tienen depresión
por agotamiento profesional.
Porque cuando te centras demasiado
en el otro,
acabas por descuidarte tú.
Por eso, a mis estudiantes les digo:
"Queréis ser médicos y psicólogos,
bravo,
pero ¿qué más vais a hacer?".

Catalan: 
És a dir, és necessari que el nen
es vegi convidat a la creativitat
i que el fem coautor
del seu desenvolupament.
Jo, adult, et dic que et comprenc,
però tu, nen, pots dir el que penses.
I així, el nen traumatitzat,
o l'adult ferit,
contribueix
a la reconstrucció resilient.
Però cal vigilar amb aquest mecanisme.
Vam fer una enquesta a Toló, on visc,
en la qual vam comprovar
que el 50% dels infermers
i el 50% dels psicòlegs
tenen depressió
per esgotament professional.
Perquè quan et centres massa en l'altre,
acabes descuidant-te a tu mateix.
Per això, als meus estudiants els dic:
"voleu ser metges i psicòlegs, bravo,
però què més fareu?".

Catalan: 
"Com que què més?", pregunten.
Clar, si ets psicòleg,
apunta't a un cor i aprèn a cantar,
o a un equip de futbol...
Fes alguna cosa més per preservar-te,
perquè tu ets una persona també.
No has de sacrificar-te per un altre.
Ajudes els altres per vocació,
perquè és la teva formació,
i està molt bé que ajudis els altres,
però tu també ets una persona
i, si et despersonalitzes,
acabaràs deprimit
i no seràs útil per als altres.
Quan parla d'altruisme,
entenc que parla també d'empatia.
Hi ha diferència
entre l'altruisme i l'empatia?
Efectivament.
L'empatia és la capacitat
de descentralitzar-se a un mateix
per representar el món de l'altre.
Els nens privats d'afecte
i els nens aïllats sensorialment,
si no tenen a ningú,
no poden aprendre empatia.
Si només es tenen a ells mateixos,
es balancegen,

Spanish: 
"¿Cómo que qué más?", preguntan.
Claro, si eres psicólogo,
apúntate a un coro y aprende a cantar,
o en un equipo de fútbol...
Haz algo más para preservarte tú,
porque tú eres una persona también.
No debes sacrificarte por otro.
Ayudas a los demás,
porque es tu vocación,
es tu formación,
y está muy bien que ayudes a otros,
pero tú también eres una persona
y, si te despersonalizas,
caerás en depresión
y no le serás útil a los demás.
Cuando habla de altruismo,
entiendo que habla también de empatía.
¿Hay diferencia
entre el altruismo y la empatía?
Efectivamente.
La empatía es la capacidad
de descentralizarse uno mismo
para representar el mundo de otro.
Los niños privados de afecto
y los niños aislados sensorialmente,
si no tienen a nadie,
no pueden aprender empatía.
Si solo se tienen a sí mismos,

Spanish: 
se balancean,
se vuelven grises, se hieren,
se dan cabezazos contra la pared,
se mutilan en la adolescencia...
Si no hay alteridad,
uno mismo es su única alteridad.
No hay altruismo
porque no hay empatía
debido a la carencia afectiva precoz,
muy precoz.
Hay pedagogía de la empatía.
Si creamos un entorno seguro
para el niño,
una vez se sienta seguro,
aprenderá a descubrir al otro.
Pero solo puede ocurrir
si se siente seguro.
Entonces se interesará por el otro
e iniciará un proceso de altruismo.
Como me contaban los niños soldado:
"Como sé lo que es el dolor
y sé lo que hay que hacer,
voy a ser altruista".
Es un camino sistémico.
Es un sistema,
no una causa que explica un efecto.

Catalan: 
es tornen grisos, es fereixen,
s'estiren els cabells,
es mutilen durant l'adolescència...
Si no hi ha alteritat,
un mateix és la seva única alteritat.
Falta altruisme perquè falta empatia
a causa de la carència afectiva precoç,
molt precoç.
Hi ha pedagogia de l'empatia.
Si creem un entorn segur per al nen,
un cop se senti segur,
aprendrà a descobrir a l'altre.
Però només pot passar si se sent segur.
Aleshores s'interessarà per l'altre
i començarà un procés d'altruisme.
Com m'explicaven els nens soldat:
"com que sé què és el dolor
i sé què s'ha de fer,
seré altruista".
És un camí sistèmic.
És un sistema, no una causa
que explica un efecte.

Catalan: 
És tot un sistema que evoluciona
i està constantment sotmès
a les pressions de l'entorn.
Així desenvolupem l'empatia
i aprenem el plaer de descobrir
el món mental dels altres,
altres religions, altres cultures,
i veure que són interessants.
Però això obliga a viatjar,
a llegir, a conèixer...
És apassionant i esgotador.
Podria explicar-nos
per als nens, a les escoles,
en la societat actual,
encara que no hagin viscut
traumes greus,
com podem treballar amb ells l'empatia?
Per part dels professors,
del centre educatiu, dels pares...
Això és el que ens va demanar Macron,
el president de França.

Spanish: 
Es todo un sistema que evoluciona
y está constantemente sometido
a las presiones del entorno.
Así desarrollamos la empatía
y aprendemos el placer de descubrir
el mundo mental de los demás,
otras religiones, otras culturas,
y ver que son interesantes.
Pero esto obliga a viajar,
a leer, a conocer...
Es apasionante y agotador.
Podría explicarnos
para los niños, en los colegios,
en la sociedad actual,
aunque no hayan vivido traumas graves,
¿cómo podemos trabajar con ellos
la empatía?
Por parte de los profesores,
el centro educativo, los padres...
Eso es lo que nos pidió Macron,
el presidente de Francia,

Catalan: 
Li vam enviar, no fa gaire,
un informe sobre llars d'infants
que va ser molt ben rebut pel president,
els mitjans,
els periodistes i les famílies.
S'ha d'introduir a l'escola,
a les guarderies fins i tot...
Nosaltres treballem amb músics,
musicòlegs i neuròlegs associats.
Sabem que un nen que toca un instrument
estimula el lòbul temporal esquerre:
gràcies a la neuroimatgeria,
hem vist imatges i vídeos.
La zona temporal esquerra
és la que treballa el llenguatge.
Els nens que toquen un instrument
parlen millor i parlen abans
que aquells que no toquen
cap instrument musical.
I els que no saben tocar cap instrument
els posem a cantar en un cor.
Hem constatat
que els nens que fan música
socialitzen amb més facilitat

Spanish: 
y le enviamos, no hace mucho,
un informe sobre jardines de infancia
que fue muy bien recibido
por el presidente,
los medios, los periodistas
y las familias.
Hay que introducirlo en el colegio,
en las guarderías incluso...
Nosotros trabajamos con músicos,
musicólogos
y neurólogos asociados.
Sabemos que un niño
que toca un instrumento
estimula el lóbulo temporal izquierdo,
gracias a la neuroimagen,
hemos visto imágenes y vídeos.
La zona temporal izquierda
es la que trabaja el lenguaje.
Los niños que tocan un instrumento
hablan mejor y hablan antes
que aquellos que no tocan
ningún instrumento musical.
Y los que no saben tocar
ningún instrumento,
los metemos a cantar en un coro.
Hemos constatado
que los niños que hacen música
socializan con más facilidad

Catalan: 
perquè se senten confiats
amb els altres.
La confiança
és el veritable tranquil·litzant.
Se senten familiaritzats amb els altres,
parlen amb més facilitat,
aprenen rituals d'interacció,
per això socialitzen més fàcilment,
els agrada l'escola
i tenen un bon rendiment escolar,
amb la música i l'esport a l'escola.
Quan fem esport,
estimulem el cervell i funciona millor.
Mentre que ara, a Occident,
què té tothom?
Malalties derivades del sedentarisme.
Perquè hem descuidat el nostre cos.
També el dibuix, el teatre i el cinema
són excel·lents
per desenvolupar l'empatia.
Creus que la teva
és l'única religió vàlida
i que la resta són infidels
per creure en un altre déu?
Doncs et poso una pel·lícula d'una hora
d'un nen que creu
en un déu diferent del teu

Spanish: 
porque se sienten confiados
con los demás
La confianza
es el verdadero tranquilizante.
Se sienten familiarizados con los demás,
hablan con más facilidad,
aprenden rituales de interacción,
por eso socializan más fácilmente,
les gusta la escuela
y tienen un buen rendimiento escolar.
Con la música
y el deporte en el colegio.
Al hacer deporte, estimulamos el cerebro
y funciona mejor.
Mientras que, ahora, en Occidente,
¿qué padece todo el mundo?
Enfermedades derivadas
del sedentarismo.
Porque hemos descuidado nuestro cuerpo.
También el dibujo, el teatro y el cine
son excelentes
para desarrollar la empatía.
¿Crees que la tuya
es la única religión válida
y que los demás son infieles
por creer en otro dios?
Pues te pongo una película de una hora
de un niño que cree
en un dios distinto del tuyo

Catalan: 
i veuràs que són éssers humans com tu,
només que creuen, per la seva cultura,
en un altre déu.
És entretingut, és interessant,
a vegades és irritant,
però és la condició humana.
Per tant, les obres d'art, molt d'hora,
des de la guarderia...
Els contes ensenyen als nens
a expressar-se.
I després parlem
de la moralitat del conte.
Per què li roben el formatge al corb?
Perquè es deixa enganyar per la guineu.
Podem treballar les moralitats
amb contes infantils.
Els expliquem una història bonica
i els convidem a convertir-se
en petits filòsofs.
Aquests petits filòsofs
són intel·ligentíssims
des de ben d'hora.
L'altre dia
parlava amb una petita filòsofa
de cinc o sis anys.

Spanish: 
y verás que son seres humanos como tú,
solo que creen,
por su cultura, en otro dios.
Es entretenido, es interesante,
a veces es irritante,
pero es la condición humana.
Por tanto, las obras de arte,
muy pronto, desde la guardería...
Los cuentos enseñan
a los niños a expresarse.
Y luego hablamos
de la moraleja del cuento.
¿Por qué le roban el queso al cuervo?
Porque se deja engañar por la zorra.
Podemos trabajar las moralejas
con cuentos infantiles.
Les contamos una historia bonita
y les invitamos a convertirse
en pequeños filósofos.
Y esos pequeños filósofos
son inteligentísimos desde bien pronto.
El otro día, hablaba
con una pequeña filósofa
de cinco o seis años.

Catalan: 
Parlàvem de la mort,
perquè quan els nens
descobreixen la mort,
és un problema metafísic,
és important per ells.
Pregunto a la petita filòsofa
què és la mort per ella.
I em diu:
"molt fàcil. Caus, quedes fred,
et porten a l'hospital,
t'escalfen i tornes".
Això ens va permetre parlar
de la representació del temps
en el pla filosòfic
amb una petita filòsofa de cinc anys
que ho entenia tot.
Llavors, crec que l'art,
introduït molt d'hora a l'escola,
la música, l'esport...
Perquè l'esport és una forma d'art.
L'art, l'esport, el dibuix,
el cinema, el teatre
formen part de la condició educativa,
desenvolupen l'empatia
i permeten aprendre a conviure millor.
Hi ha una frase que diu:
"el dolor és inevitable,
el patiment és opcional".

Spanish: 
Hablábamos de la muerte,
porque, cuando los niños
descubren la muerte,
es un problema metafísico,
es importante para ellos.
Le pregunto a mi pequeña filósofa
qué es la muerte para ella.
Y me dice: "Muy fácil.
Te caes, te quedas frío,
te llevan al hospital
y te calientan y vuelves".
Esto nos permitió hablar
de la representación del tiempo
en el plano filosófico
con una pequeña filósofa
de cinco años
que lo entendía todo.
Entonces, creo que el arte,
introducido muy pronto en el colegio,
la música, el deporte...
porque el deporte es una forma de arte.
El arte, el deporte,
el dibujo, el cine, el teatro,
forman parte de la condición educativa
desarrollan la empatía,
y permiten aprender a convivir mejor.
Hay una frase que dice:
"El dolor es inevitable,
el sufrimiento es opcional".

Catalan: 
Què opina vostè d'aquesta frase?
És magnífica.
Perquè el dolor...
Tots els mamífers senten el dolor igual.
Per exemple, ens cremem la pell,
un trajecte la uneix
amb la medul·la espinal,
arriba a la base del cervell
i arriba al còrtex.
Tots els mamífers senten el dolor igual.
Però no tots els mamífers
senten el patiment igual.
Si un mamífer, o un nadó humà,
ha rebut seguretat
durant el desenvolupament,
per la seva mare, el seu pare,
la família, l'escola, el veïnat,
les paraules, el teatre... Tot això,
quan rep un cop, li fa mal.
Això és el dolor.
El patiment és una altra cosa.
Si ha tingut una infantesa segura,
patirà molt menys
que algú que no l'ha tinguda de petit

Spanish: 
¿Qué opina usted sobre esta frase?
Es magnífica.
Porque el dolor...
Todos los mamíferos
sienten el dolor igual.
Por ejemplo, nos quemamos la piel,
hay un trayecto que la une
con la médula espinal,
llega a la base del cerebro
y llega al córtex.
Todos los mamíferos
sienten el dolor igual.
Pero no todos los mamíferos
sienten el sufrimiento igual.
Si un mamífero, o un bebé humano,
ha recibido seguridad
durante su desarrollo,
por su madre, su padre, la familia,
el colegio, el vecindario,
las palabras, el teatro...
todo eso,
cuando recibe un golpe, le duele.
Eso es el dolor.
El sufrimiento es otra cosa.
Si ha tenido una infancia segura,
sufrirá mucho menos
que alguien que no la ha tenido
de pequeño

Catalan: 
i que percep la sensació del dolor
de manera exacerbada,
amplificada.
El dolor sense sentit encara fa més mal.
Els éssers humans
vivim en un món de sentit.
Necessitem tenir somnis i tenir records
per donar una direcció a la nostra vida.
Si la nostra direcció
ve d'un dolor no superat,
sense resiliència,
quan rebem un cop, patim moltíssim
i sense la possibilitat de modificar
aquest patiment.
Si hem crescut enfortits
i amb seguretat,
rebem el mateix cop, una tragèdia,
però hem après
a ser més forts que el patiment,
que el dolor, i aleshores patim menys.
Patim un sol cop, com els animals.

Spanish: 
y que percibe la sensación del dolor
de forma exacerbada,
amplificada.
El dolor sin sentido aún duele más.
Los seres humanos
vivimos en un mundo de sentido.
Necesitamos tener sueños
y tener recuerdos
para darle una dirección
a nuestra vida.
Si nuestra dirección
viene de un dolor no superado,
sin resiliencia,
al recibir un golpe,
sufrimos muchísimo
y sin posibilidad de modificar
ese sufrimiento.
Si hemos crecido fortalecidos
y con seguridad,
recibimos el mismo golpe,
una tragedia,
pero hemos aprendido
a ser más fuertes que el sufrimiento,
que el dolor,
y entonces sufrimos menos.
Sufrimos una sola vez,
como los animales.

Catalan: 
I, a més a més, si fem alguna cosa
amb aquest dolor, aquest patiment,
haurem transformat
el patiment en obra d'art.
Entre els artistes,
entre la gent del cinema,
hi ha una xifra inusualment alta
de nens privats d'afecte
que es refugien en el cinema,
que fan pel·lícules molt boniques
i emotives
perquè, com que han sigut ferits,
han trobat un mitjà
per transformar aquesta ferida
i convertir-la en producció artística.
La majoria de les obres d'art
són confessions autobiogràfiques.
M'agradaria que parléssim
d'una qüestió d'actualitat.
Ara mateix,
en la nostra societat actual,
hi ha guerres,
hi ha conflictes polítics,
diferents migracions...
Hi ha gent que pateix.

Spanish: 
Y, además, si hacemos algo
con ese dolor, ese sufrimiento,
habremos transformado
el sufrimiento en obra de arte
Entre los artistas,
entre la gente del cine,
se da un numero inusualmente alto
de niños privados de afecto
que se refugian en el cine,
que hacen películas
muy bonitas y emotivas
porque, al haber sido heridos,
han encontrado un medio
para transformar esa herida
y convertirla en producción artística.
La mayoría de las obras de arte
son confesiones autobiográficas.
Me gustaría que hablásemos
de una cuestión de actualidad.
Ahora mismo,
en nuestra sociedad actual,
hay guerras,
hay conflictos políticos,
distintas migraciones...
Hay gente que sufre.

Catalan: 
I hi ha dones embarassades
que també pateixen.
Això pot afectar el desenvolupament
del nen que encara no ha nascut,
igual que la gent que ha patit?
Aquesta és una pregunta molt científica
que s'investiga des de fa 10 o 15 anys.
És objecte d'estudis israelians
amb dones embarassades
traumatitzades pels atemptats.
Dones israelianes i palestines
que van anar al metge
per símptomes d'estrès posttraumàtic.
Aquestes dones, 170 dones embarassades,
van portar al món 170 nadons
i tots presentaven ja
una alteració cerebral.
Tots tenien
un mal funcionament cerebral.

Spanish: 
Y hay mujeres embarazadas
que también sufren.
¿Puede esto afectar al desarrollo
del niño que todavía no ha nacido
igual que a la gente que ha sufrido?
Esta es una pregunta muy científica
que se investiga
desde hace diez o quince años.
Es objeto de estudios israelíes
con mujeres embarazadas
traumatizadas por los atentados.
Mujeres israelíes y palestinas
que acudieron a consulta
por síntomas de estrés postraumático.
Estas mujeres,
170 mujeres embarazadas,
trajeron al mundo a 170 bebés
y todos presentaban ya
una alteración cerebral.
Todos tenían ya
un malfuncionamiento cerebral.

Catalan: 
Si haguéssim deixat soles
aquestes dones,
els nadons haurien començat la seva vida
amb una greu deficiència neurològica.
Això no va passar.
Les dones van estar emparades,
els nadons també,
i això va activar un procés
de resiliència, més o menys senzill.
Algunes de les dones i dels nadons
van iniciar ràpidament
el procés de resiliència,
per d'altres va ser més difícil,
i altres no van poder.
Aquest va ser el primer treball
que es va realitzar a Tel Aviv.
Després van arribar
els investigadors en biologia
i van demostrar que, quan l‘estrès...
L'estrès forma part de la vida.
Tots vivim moments d'estrès:
quan tens exàmens, pateixes estrès.
Forma part de la vida.
Però superes aquest estrès
i te n'enorgulleixes.

Spanish: 
Si hubiésemos dejado solas
a esas mujeres,
los bebés habrían empezado su vida
con una grave deficiencia neurológica.
Esto no ocurrió.
Las mujeres estuvieron arropadas,
los bebés también,
y esto activó un proceso de resiliencia,
más o menos sencillo.
Algunas de las mujeres y de los bebés
iniciaron rápidamente
el proceso de resiliencia,
para otras fue más difícil,
y otras no pudieron.
Este fue el primer trabajo
que se llevó a cabo en Tel Aviv.
Después llegaron
los investigadores en Biología
y demostraron que, cuando el estrés...
El estrés forma parte de la vida.
Todos vivimos momentos de estrés:
cuando tienes exámenes, sufres estrés.
Forma parte de la vida.
Pero superas ese estrés
y te enorgulleces por ello.

Spanish: 
Forma parte de la vida
y no debemos privar
a los niños del estrés.
Pero si el estrés es demasiado fuerte,
intenso, prolongado,
y si dejamos al niño solo,
el exceso de cortisol
y de catecolaminas,
es decir, las sustancias del estrés,
termina por dañar
las células cerebrales
y el cerebro queda alterado
por haber dejado
a la mujer y al niño solos.
Es decir, hemos dejado
que las sustancias del estrés
se conviertan en tóxicas
para el cerebro.
Hoy, sabemos que los extremos
de los cromosomas
reciben unos fragmentos
llamados radicales metilo.
Son fragmentos que obstruyen
la expresión del cromosoma.
Es decir, el cromosoma no cambia
pero las obstrucciones causadas
por este exceso de sustancias tóxicas
hacen como tapones
que hemos fotografiado,
se ven manchas negras.

Catalan: 
Forma part de la vida
i no hem de privar els nens de l'estrès.
Però si l'estrès és massa fort,
intens, prolongat,
i si deixem el nen sol,
l'excés de cortisol i de catecolamines,
és a dir, les substàncies de l'estrès,
acaba danyant les cèl·lules cerebrals
i el cervell queda alterat
per haver deixat la dona i el nen sols.
És a dir, hem deixat
que les substàncies de l'estrès
es converteixin en tòxiques
per al cervell.
Avui sabem
que els extrems dels cromosomes
reben uns fragments
anomenats radicals metil.
Són fragments que obstrueixen
l'expressió del cromosoma.
És a dir, el cromosoma no canvia
però les obstruccions causades
per aquest excés de substàncies tòxiques
fan com taps que hem fotografiat;
es veuen taques negres.

Spanish: 
Una cinta genética sana
con obstrucciones
no se expresa igual en absoluto.
Por eso no podemos señalar
que el problema sea innato
o de adquisición.
Porque la cinta de cromosoma
no se ha modificado.
No es una mutación,
es la misma cinta.
La expresión sí que cambia por completo
según la estructura del medio.
Se empezó a hacer en animales,
y se vio una misma
cinta genética de rata.
Si dejamos que la rata se desarrolle
en un medio pacífico,
se convertirá en una rata grande,
gorda, mansa,
con una larga esperanza de vida.
Con el mismo tipo de rata,
si la ponemos en un medio de estrés,
de alerta, de agresión constante,
se convierte en una rata pequeña,
arisca y negativa,
hiperquinética,
es decir, muy ajetreada,

Catalan: 
Una cinta genètica sana amb obstruccions
no s'expressa igual en absolut.
Per això no podem assenyalar
que el problema sigui innat
o d'adquisició.
Perquè la cinta de cromosoma
no s'ha modificat.
No és una mutació, és la mateixa cinta.
L'expressió sí que canvia completament
segons l'estructura del mig.
Es va començar a fer en animals,
i es va veure
una mateixa cinta genètica de rata.
Si deixem que la rata
es desenvolupi en un medi pacífic,
es convertirà en una rata grossa,
grassa, mansa,
amb una esperança de vida llarga.
Amb el mateix tipus de rata,
si la posem en un medi d'estrès,
d'alerta, d'agressió constant,
es converteix en una rata petita,
esquerpa i negativa,
hipercinètica, és a dir, molt moguda,

Spanish: 
y con una esperanza de vida
muy reducida.
Es la misma cinta genética
que, experimentalmente,
hemos hecho que se exprese
de manera totalmente diferente
morfológicamente,
a nivel de comportamiento
y de la esperanza de vida.
Por lo que el problema
de lo innato y lo adquirido
es un sinsentido absoluto.
Esto también quiere decir
que nosotros, los seres humanos,
los políticos, filósofos, padres,
somos responsables,
porque ahora sabemos que podemos
y debemos
intervenir en el medio
que nos afecta.
No somos seres pasivos.
Tenemos la posibilidad
de intervenir en el medio.
Actualmente, la acción
de los seres humanos sobre el medio
es de degradación.
¿Qué sugerencia podemos hacer
a la sociedad
para prever este problema?

Catalan: 
i amb una esperança de vida
molt reduïda.
És la mateixa cinta genètica
que, experimentalment,
hem fet que s'expressi
de manera totalment diferent
morfològicament,
a nivell de comportament
i de l'esperança de vida.
Per la qual cosa el problema
de si és innat o adquirit és absurd.
Això també vol dir
que nosaltres, els éssers humans,
els polítics, els filòsofs, els pares,
en som responsables,
perquè ara sabem que podem
i hem d'intervenir
en el medi que ens afecta.
No som éssers passius.
Tenim la possibilitat d'intervenir
en el medi.
Actualment,
l'acció dels éssers humans sobre el medi
és de degradació.
Quin suggeriment podem fer a la societat
per preveure aquest problema?

Spanish: 
Tenemos que hacer
como los países del norte de Europa:
ralentizar,
desarrollar las actividades
deportivas y artísticas
para reforzar los vínculos
que desarrollan la familiaridad.
Y hay que hacer frente
a las adversidades reales:
hay que trabajar,
hay que estresarse por un examen...
Eso son problemas reales.
Pero hay que estar preparado
para afrontar esas adversidades.
Pero si hemos sido abandonados,
tenemos miedo de todo.
Y si hemos estado demasiado protegidos,
también lo tenemos,
porque no tenemos confianza propia.
Necesitamos inventar una cultura
que sea como el mar,
con su flujo y su reflujo,
como el día y la noche,
como los latidos del corazón,
una cultura con ritmos.
Los jóvenes ya empiezan a hacer esto,
cada vez se ve más gente joven
que trabaja
y que, de vez en cuando, respira.

Catalan: 
Hem de fer
com els països del nord d'Europa:
alentir,
desenvolupar
les activitats esportives i artístiques
per reforçar els vincles
que desenvolupen la familiaritat.
I s'ha de fer front
a les adversitats reals:
cal treballar,
cal estressar-se per un examen...
Aquests són problemes reals.
Però cal estar preparat
per afrontar aquestes adversitats.
Si hem sigut abandonats,
tenim por de tot.
I si hem estat massa protegits,
també en tenim,
perquè no tenim confiança pròpia.
Necessitem inventar una cultura
que sigui com el mar,
amb el seu flux i el seu reflux,
com el dia i la nit,
com els batecs del cor,
una cultura amb ritmes.
Els joves ja comencen a fer-ho,
cada cop hi ha més joves que treballen
i que, de tant en tant, respiren.

Catalan: 
Pot ser que els joves inventin
una nova cultura
per combatre els efectes de l'angoixa
provocats per la cultura tecnològica.
La cultura tecnològica
va combatre la por de l'Edat Mitjana
i la por que coneixíem fins els 50,
això ha sigut gràcies a la tecnologia.
Però ha tingut com a efecte secundari
el desenvolupament de l'angoixa.
Potser la cultura
que inventaran els joves
permetrà també controlar l'angoixa.
És molt interessant
el que ha compartit amb nosaltres.
Li agraïm molt la seva presència
i aquesta entrevista.
No, ha sigut un plaer.
Gràcies per convidar-me.

Spanish: 
Puede que los jóvenes inventen,
probablemente,
una nueva cultura
para combatir los efectos de la angustia
provocados por la cultura tecnológica.
La cultura tecnológica
combatió el miedo de la Edad Media,
y el miedo que conocíamos hasta los 50,
eso ha sido gracias a la tecnología.
Pero ha tenido como efecto secundario
el desarrollo de la angustia.
Puede que la cultura
que van a inventar los jóvenes
permita también controlar la angustia.
Es muy interesante
lo que ha compartido con nosotros.
Le agradecemos mucho
su presencia y esta entrevista.
No, ha sido un placer.
Gracias por invitarme.
