U subotu 22. decembra održani su treći u nizu protesti u Beogradu
pod sloganom „1 od 5 miliona“, koji aludira na izjavu A. V. da neće ispuniti nijedan zahtev makar protestovalo i pet miliona. 
A neki od zahteva koje Aleksandar Vučić neće da ispuni su više prostora na javnom servisu RTS-a
otkrivanje i hapšenje ubice političara Olivera Ivanovića, otkrivanje i hapšenje napadača na predsednika opozicione Levice Srbije, Borka Stefanovića, uslovi za fer izbore...
Iako je apsolutno suvislo navoditi razloge i uzroke ovih protesta, u ovom trenutku to je pomalo i suvišno.
Svako sa iole zdravim mozgom zna, ili bi trebalo da zna, odgovor na pitanje – Zašto se protestuje? 
Ali, za svaki slučaj, ako neko nema pojma, ako se možda baš sad probudio, razbudio i došao k sebi, evo malog podsetnika:
Okej, dovoljno?
Radi konciznosti i argumentacije ove analize, hajde da kažemo da smo završili sa tim „Zašto?“
Jer, i oni to već znaju.
Idemo dalje. Za čega? Jasno je, dakle, da se borimo, da upotrebimo terminologiju Eriha Froma, za „slobodu od“.
Diktature, terora, korupcije i kriminala, lažnih diploma, zaglupljivanja, obmanjivanja... Logično sledi da se borimo za „slobodu za“. Za šta?
Hegelova trijadna struktura mišljenja ovde može da nam pomogne. Čekajte! Nemojte da gasite video, i stari hohštapler Hegel može da bude od koristi ponekad, iako važi za ultimativnog partibrejkera.
Da pokušamo ovako: Recimo da je trenutna vlast teza, a opozicija, u svim svojim pojavnim oblicima antiteza. Ostaje, naravno, sinteza.
Hegel je smatrao da je kretanje mišljenja, a i stvarnosti, dijalektičko. Stvarnost sama po sebi je protivrečna, sastoji se od identiteta i razlika, (istog i različitog), i ta stvarnost je u stalnom kretanju, u procesu, radu.
Taj proces je neprekidan, dešava se stalno „razlaganje“ stvarnosti, od teze u njenu negaciju, antitezu, pa u sintezu kao negaciju negacije, koja postaje teza višeg reda i tako dalje. 
Ono što je bitno istaći u ovakvom dijalektičkom shvatanju mišljenja i stvarnosti jeste to da je jedno određeno stanovište (teza, pozicija) manjkavo i da ga treba zameniti, prevazići, drugim stanovištem (antitezom i sintezom), koje će biti manje manjkavo.
U tom slučaju, po Hegelu, naše sadašnje stanje, odnosno stanovište, jeste rezultat procesa ranijih stanovišta, a i samo je jedan proces.
Suština ovog dijalektičkog procesa jeste u tome da se ranija stanovišta prevazilaze i ukidaju, ali uz istovremeno očuvanje i asimilaciju onih elemenata koji nisu manjkavi, koji nemaju nedostataka. 
Tako negacija u vidu antiteze, i negacija negacije u vidu sinteze, nisu puka negiranja i ukidanja određene teze, već njeno kritičko i promišljeno očuvanje unutar jedne nove, više pozicije. 
Hegel je bio istorijski optimista, napredak u istoriji je zagarantovan, uz asimilaciju najboljih elemenata i momenata koji dovode do jedne valjane sinteze.
Ovo je naravno jedna vrlo apstraktna filozofska spekulacija, otvorena za beskrajnu diskusiju. Da se vratimo sada ovim našim mudracima i banalizujemo stvari na klasičan balkanski način.
Nećemo se vraćati unazad do Ilira i Tračana, ali recimo da pođemo od modernije srpske istorije. 
Ako su Milošević, Šešelj i kompanija bili teza, a Đinđić, Tadić i kompanija antiteza, ostaje nam Vučić kao sinteza. Već vidimo predsednika Acu kako se samozadovoljno i ubeđeno osmehuje. 
Ako je on sinteza, po ovom Hegelovom modelu, on je ono najbolje od svega što mu je prethodilo. 
Naravno, ovde upada surova i brutalna realnost i u jednom nemilosrdnom zamahu ruši sve Hegelove spekulacije i lupa šamar Vučićevom egu.
Hegel, ali jebiga. Da si mogao samo da zamisliš postojanje ovih likova, siguran sam da bi tvoja filozofija bila radikalno drugačija. Možda ti je falio samo jedan ovakav imaginarijum.
Ali, u nečemu je Hegel ipak bio u pravu. Svaka sinteza postaje teza. Odnosno, stanovište koje se mora prevazići i ukinuti. 
Ako u tom svetlu posmatramo aktuelna dešavanja u našoj varošici, reći ćemo da ovi protesti predstavljaju svojevrsnu antitezu sadašnjoj tezi. 
Dalje, to znači da ta antiteza jeste jedan korak ka uspostavljanju neke nove sinteze. U tom grmu leži zeka. Postavlja se pitanje:
U kom vidu će doći ta sinteza?
Trenutno, najizglednije u vidu Đilasa. U vidu Gagija Đilasa, čiji SzS već sada politizuje proteste, isključujući time mogućnost da se njemu na svoj način priključe druge opozicione organizacije koje nisu u njegovom Savezu, a time i bilo kakvu ozbiljnu mogućnost da se artikulišu problemi koji muče naše društvo.
Jedini cilj koji takva politizacija ima jeste političko profitiranje pojedinaca. Uzmimo samo slučaj „Združene akcije Krov nad glavom“
kojoj je poručeno da nije dobrodošla sa svojim letcima na protestima, jer se tobože ne ističu stranačka obeležja, jer su protesti nestranački, iako je jasno da su sama lica lidera SzS koji su u prvim redovima protestne šetnje sasvim jasna stranačka obeležja, sami organizatori šetnje su omladinci "SzS".
Ili, njegova poruka da je svako ko kritikuje opoziciju kolaborant vladajućeg režima i A. V, izjava koja isto tako vodi u jednostranost i obesmišljavanje protesta i uopšte opozicione politike u Srbiji. 
Zato se Dejan Ilić u svom autorskom tekstu „Disciplinovanje“ sa pravom pita: „Da li Đilas kao odgovor na fašizam vlasti nudi svojevrsni opozicioni fašizam?“
Ali, opet sledi nešto na čemu Hegel pada na ispitu. Sinteza nije nužno skupina svih najboljih elemenata i momenata koji su joj prethodili.
U svari, u našem slučaju stvar je obrnuta i dubi na glavi. Kod nas je sinteza skup svega lošeg, najgoreg i najružnijeg.
Zato treba paziti i sa ovim Điletom. Jer, istorija ima tendenciju da se ponavlja: prvi puta kao tragedija, drugi puta kao farsa.
Ovim dolazimo do jedne druge, treće ili koje već dileme. Kakva je priroda ovih protesta? 
Aleksej Kišjuhas je sasvim u pravu kada u svom tekstu u „Danasu“ uzvikuje „Politike građanima“ i ističe da je sama suština pojma „građansko“ politička.
Apsolutno je tačno da ne treba bežati od politike, jer nas je jednim delom to bežanje u vidu apolitičnosti i antipolitičnosti dovelo do ove tragi-komedije koju imamo. Pa može li onda neki protest biti samo građanski protest? Teško. 
Bilo ili ne transparentnih politčkih obeležja, jedan ozbiljan protest koji za cilj ima prave promene mora kad-tad postati politički. Ili će samog sebe urušiti. 
Stvar je u tome da se to političko jasno artikuliše, da mu se da jedan širok zamah i jedna otvorenost. Najvažnije, da politika ne bude cilj, već sredstvo. U suprotnom, džaba smo krečili.
Kako stvari stoje sa ovim aktuelnim protestima, postoji jasna težnja za čisto političkim profitom pojedinih grupa. Ne kažemo da je to loše samo po sebi, ali jeste loše ako se to postavi kao jedini i glavni cilj, a samo uzgredno se poput fasade postave neki zahtevi, za većom medijskom slobodom, demokratijom i pravnom državom...
Jer, tada dolazimo do toga da u stvari taj cilj mistifikuje i zabarušuje prave ciljeve, svrhu i razloge protesta.
Onda ispada da se nalazimo u jednom teškom sranju bez trunke optimizma, u kojem pozicija i opozicija igraju istu igru. 
A razloga za takvo mišljenje imamo na pretek, dovoljno je samo malo da pogledamo unazad. Da parafraziramo Slavoja Žižeka: Svetlost koju vidimo na kraju tunela ne mora biti izlaz, već voz koji nam dolazi u susret.
Ovde bismo Hegelu suprotstavili starog dobrog Danca, Kjerkegora. Kjerkegor kritikuje hegelovsku filozofiju koja teži apsolutnom znanju, zaokruženom sistemu i totalitetu koji pomalo i zaboravlja pojedinca.
A najviše od svega Kjerkegor ludi na pomisao sinteze. Po njemu, imamo tezu i antitezu. Prava sinteza nikada neće doći. Možda joj se možemo samo beskonačno približavati, ali nikada je nećemo imati. 
Ostaćemo rastrzani između dve pozicije i dok je sveta i veka borićemo se da izađemo iz te rastrzanosti, da je ukinemo, ali u tome nećemo uspeti. I to je čitav život – borba.
Koliko god pesimistično zvučalo, čini mi se da smo mi u toj situaciji. Konstantno nastavljamo da se klatimo između dve krajnosti. Ali, čovek ne bi bio čovek niti bi bilo borbe da nema nade. Borba je znak da je nada tu. A i to je nešto.
Odnekud se mora početi. Radimo sa onim što imamo. A trenutno imamo jednu, sa razlogom, ozbiljno revoltiranu masu, koja, ruku na srce, možda ne zna tačno šta sve želi i kako to želi, ali zna jednu bitnu stvar. 
Dole Aleksandar Vučić i njegova idiotska svita. Pored toga, ujedinjenost i kolektivna borba jesu divljenja vredne stvari. Za početak to je dovoljno. 
A šta će biti dan posle? Pa... O tome ćemo neki drugi put.
