Ferenc pápa és az erényetika
Felkértek, hogy beszéljek a 2018-as dublini Családok Világtalálkozóján,
úgyhogy a videó is egy itt érintett témáról fog szólni.
Most fejeztem be egy írásomat az Amoris Laetitia 7. és 8. fejezetéről,
amiről kérték, hogy beszéljek.
Mint azt bizonyára tudjátok, mindenkit a 8. fejezet foglalkoztat.
Ugyanakkor be kell vallanom, hogy engem a 7. fejezet is rendkívül megfogott,
ami az erkölcsi és spirituális neveléssel foglalkozik.
Tudjátok, ennek az apostoli buzdításnak egy csomó rendkívül értékes mondanivalója van...
A probléma vele egyrészt az, hogy meglehetősen hosszú, ezért sokan el sem olvasták,
másrészt pedig minden figyelem a 8. fejezetre irányult.
Szerintem fontos lenne az egész dokumentummal komolyabban foglalkozni!
A 7. fejezet, mint azt említettem, nagyon megfogott, ezért most ebből szeretnék kiemelni 3 fontos üzenetet.
A pápa itt a morális értékeink, erényeink kialakulásáról,
korunk kommunikációs technológiájáról
és a szexuális nevelésről beszél.
Szóval érintsük röviden mindhármat ezek közül!
Ami nagyon megragadott a pápa nézeteit tekintve az erényeink kialakulásáról az az, hogy a pápára láthatóan hatottak az erényetika elvei.
Ezt az etikai irányvonalat számos filozófus és teológus képviselte az elmúlt 25-30 évben, hangsúlyozva Arisztotelész azon tanítását,
miszerint ahhoz, hogy becsületes emberekké váljunk,
elsősorban nem a szabályokat kell hangsúlyoznunk.
Természetesen a szabályoknak is jut szerep, mint minden egyéb nevelési formánál.
De a főszerep mégis - mint azt Arisztotelész is állítja - a habituációé. (szoktatás, megszokás - a fordító).
Egyfajta ismétlődő tevékenységé, ami bizonyos tetteket nemcsak az elménkbe vés be mint szabályt, hanem a testünkbe is.
Ez a folyamat vezet az erkölcsi értelemben vett jósághoz.
Aquinói Tamás is Arisztotelész példáját követi
- ezért őt is nyugodtan nevezhetjük erényetikusnak -
és ez segít minket abban, hogy megértsük, miért csökkenti Ferenc pápa a szabályok jelentőségét.
A szabályokkal minden rendben van, de mégis mindössze részei egy nagyobb folyamatnak, a habituációnak.
Ez az egész Stanley Hauerwas amerikai metodista teológust juttatja eszembe, aki szintén ezt az iskolát képviseli.
Hauerwas édesapja kőműves volt, így Hauerwas már gyerekként elsajátította a falazás művészetét.
Szerinte ilyen az erkölcsös élet is.
Vannak szabályok - biztos vagyok benne, hogy Hauerwas édesapja többször rászólt a fiára, hogy azt a téglát ne úgy tedd, ezt pedig így kell tenni...
Mégis, a falazási technika elsajátítása legnagyobbrészt abból áll, hogy falazol.
Próbálkozol, a tapasztalt kőművesek kijavítanak téged, megfigyeled, hogy ők hogyan végzik a munkájukat...
jellemzően mi is így sajátítjuk el az erkölcs csínját-bínját.
Hasonlóan az egyik kedvenc gondolkodómhoz, a pápa is azt mondja, hogy a habituáció és az erények a szabadsághoz vezetnek.
Még akkor is, ha elsőre épp ennek ellenkezőjére gondolnánk: szabályok, habituáció, egyre kevesebb szabadság.
Nem, ez pusztán a szabadság egyik modern olvasatában lenne igaz.
A klasszikus értelmezés szerint a habitáció által válsz szabaddá ahhoz, hogy egy nagyszerű kőműves váljék belőled.
Ugyanígy válhatsz szabad zongoristává vagy éppen baseball-játékossá:
sok minden automatikussá válik a habituáció által,
pl. a baseballos megmozdulások vagy a hegedűjáték fogásai,
így a habituáció és az erények valódi szabadsághoz vezetnek.
Még egy arisztotelészi gondolat:
Arisztotelész szerint az erkölcs elsajátításának legjobb módja:
Találj egy jó embert,
figyeld meg,
és utánozd le!
Tehát a habituáció egy mester megfigyelésén alapszik.
Olyan ez, mint az inaskodás.
A festő nem úgy tanul meg festeni, hogy elolvassa a festés szabályait.
Hanem úgy, hogy figyel egy nagy festőt, odaköltözik hozzá, részesévé válik az életének, mint ahogy a reneszánsz ideje alatt tették az inasok.
Ők is megfigyelték mesterüket munka közben, majd leutánozták őt.
A pápa II. János Pált követve azt mondja, hogy a szentek az erkölcsi és a spirituális élet mesterei.
Megfigyeljük őket, leutánozzuk őket, habituálódunk.
Van még itt egy ferenci csavar:
Igen, a szentek a nagy erkölcsi példaképeink,
de a pápa azt mondja - ez jellemző rá! - hogy néha még azok is lehetnek példák, akik egy picit hibásak.
Talán ők nem egészen szentek,
mégis tanulhatunk abból, ahogy, noha kissé bénán is, próbálják megélni az erkölcsös életet.
Ami erről eszembe jut, az Graham Greene híres viszki-papja a "Hatalom és dicsőség" című regényéből,
ahol a hős tényleg egy hős, de nem egy tiszta szent, egy makulátlan jellem, hanem komoly hibái vannak,
de mégis jól példáz egy erős erkölcsi érzéket.
Vagy vegyük az egyik kedvenc regényemet, az "Utolsó látogatást".
Sebastian, akinek rengeteg hibája van, erkölcsi, spirituális és egyéb értelemben is,
a regény végére mégis egy példaértékű személlyé válik.
Ez a típusú hozzáállás jellemző Ferenc pápára.
Rendben, a második dolog, ami felkeltette az érdeklődésemet a 7. fejezetből, az a pápa elmélkedése korunk kommunikációs eszközeiről.
Ferenc pápa 82 éves lévén nem annyira használja ezeket az eszközöket,
mégis jól látja ezek elterjedtségét,
és a használatukból fakadó veszélyeket.
Ez az első megfigyelése, szerintem nagyon érdekes:
a kommunikációs technológia fényében különleges hangsúlyt kell fektetnünk a remény erényének gyakorlására.
Mikor ezt először olvastam, elgondolkodtam, hogy mégis mit ért ezalatt a pápa?
Azt írja, hogy az eszközeink - gondoljatok a mindenféle kütyünkre -
azonnali jutalmat, azonnali szórakozást, a kíváncsiságunk azonnali kielégítését ígérik.
"Tudni szeretnék valamit? Csak beütöm a Google-ba, és megtudom!"
"Szórakozni szeretnék? Csak megnyomok egy gombot, és itt is van!"
"Ingerekre vágyok? Csak egy gombnyomás, és meg is van!"
A pápa szerint viszont -és ezt én is így látom-
az élet legnagyszerűbb, legjobb dolgai  -szellemileg, morálisan és spirituálisan is értve -
nem ilyenek. Ezek nem az azonnali kielégülés által érnek el minket.
Hanem egy hosszú, állandó folyamat közben jutunk el hozzájuk.
Gondolj csak arra, mikor egy nagy regényíró vagy filozófus művét olvasod!
Gondolj arra, ahogyan egyre jobbá válsz, vagy ahogy egy műalkotást szemlélsz!
Ezek nem pillanatszerű dolgok.
Türelem kell hozzájuk és némi remény is.
Szerintem ez egy nagyon bölcs tanács a fiataloknak: gyakoroljátok a reményt!
A második megfigyelés - ez mások észrevétele is - a szocializáció erényét érinti.
A pápa itt egy családot képzel el, amint az ebédlőasztal körül ülnek,
de minden családtag a telefonját nyomkodja.
Nem beszélgetnek, nincsenek kapcsolatban egymással, hanem mindenki a kis saját világával van elfoglalva.
Ez a pápa szerint egy jó példa arra, hogy mi a baj a mai felállással.
Ez Jean Twenge-t juttattja eszembe, akinek az 'iGeneráció' című könyvéről egy régebbi videóban már beszéltem.
A felnövekvő generáció, akire nagyon nagy hatással vannak ezek a kütyük,
Twenge szerint egyre kevésbé képes a kapcsolatteremtésre,
sokkal elégedettebb a saját világában,
nehezen érti meg a társas jelzéseket stb.
Mindezt Ferenc pápa is megerősíti ebben a részben.
A harmadik rész az Amoris Laetitia 7. fejezetében a szexuális nevelésről szól.
A pápa nagyon is tudatában van a pornográfia elterjedtségének,
a szexuális tartalmú képek befolyásoló erejének, és egy bizonyos, a szexualitást érintő ideológiának,
miszerint szabadon tehetünk akármit a testünkkel,
hogy mindez mennyire veszélyesen elterjedt a közfelfogásban.
A pápa a következőket mondja, II. János Pálhoz hasonlóan:
A szexualitást, mint minden mást is, a szeretet fényében kell értelmeznünk, ami nem mást jelent, mint saját magunk odaajándékozását.
Tehát a szexualitás elsősorban nem - akármi is legyen a közfelfogás -  a szabad önkifejezés eszköze.
"Hadd tegyem azt a szexualitásommal, amit én szeretnék!"
Nem, a szexualitás is a szeretet közvetítője kell, hogy legyen!
A másik ember felé mutasson!
A szex gyönyörű, úgyszintén a test is, de a szeretet védőszárnyai alá kellene venni őket.
És hol is történik meg mindez?  Elsősorban a családban!
Ha a család nem tanítja meg ezt az erényt,
a környezete el fogja téríteni a fiatal elmét és szívet.
Tényleg így van? Azt hiszem, a kérdés megválaszolja önmagát.
Szóval a családnak a frontvonalban kell lennie a szeretet erényének megtanításában, valamint annak hangsúlyozásában, hogy a szex nem más, mint önmagunk odaajándékozása.
Tetszik, ahogy a pápa II. János Pálra emlékeztetve a test nyelvének elsajátításáról beszél.
Ez egyfelől természetesen a szükséges biológiai és élettani ismereteket is jelenti,
tágabb értelemben pedig azt, hogy testünk által hogyan tudjuk kifejezni szeretetünket.
Az pedig, hogy mindezt minden bonyolultságával együtt megtanulhassuk, a család egyik legnagyobb felelőssége.
A befejező gondolatom, amivel zárni szeretnék:
Christian Smith, a Notre Dame Egyetem nagyszerű vallásszociológusa
több munkájában is vizsgálta, hogy a fiatalok miért maradnak hívők vagy hagyják el a hitüket.
A megállapítása pedig a következő: az elsődleges jelzője annak, hogy egy fiatal megtartja a hitét az,
hogy a fiatal családjában aktívan gyakorolják a hitet.
Tudom, hogy ez egyszerűnek hangzik, de van két nagy veszély: vagy egyáltalán nem gyakorolják otthon a hitet, vagy a hitéletet kiszervezik másoknak.
"Küldjük el a gyereket ebbe a suliba vagy arra a programra!"
Ez kevés.
Van-e aktív hitélet a családban? Beszélgetnek-e a hitről? Van-e követhető példa?
Ezek jelzik leginkább azt, hogy egy fiatal megtartja-e a hitét.
A fejezet végén Ferenc pápa pontosan ezekre a következtetésekre jut a hit továbbadását illetően, ami tehát elsődlegesen a család feladata.
Tehát: erények elsajátítása? Elsősorban a családban történik a szülők stb. példáján keresztül.
A kommunikációs eszközök megfelelő használatána?
Hol tanulunk meg társas lények lenni? Szexuális nevelés?  Megint csak a családban.
A család aktív hitélete és az erről való tanulságtétel az, ami legtöbbet tesz azért, hogy egy fiatal megtartsa a hitét.
Befejezésként hadd javasoljam, hogy csapd fel ismét az Amoris Laetitiát!
Talán beleolvastál, mikor megjelent, talán hallottad a 8. fejezet egyik szakasza körüli vitákat...
Talán érdemes lenne újraolvasnod az egészet, és miért ne kezdenéd a 7. fejezettel?
[kortárs zene]
