
iw: 
בוקר טוב, מה שלום כולם?
אני ממש נרגש להיות כאן.
אני גאה להיות חלק מקבוצת 
הדוברים הספציפית הזאת,
ואני במיוחד נרגש
כי את קריירת ההוראה שלי התחלתי
במרחק של כמה רחובות מכאן
בבית ספר בברוקלין, לפני 16 שנים.
אז זאת היא תקופה מתאימה 
לדבר על מצב המקצוע
כמו שהוא וכמו שהוא צריך להיות,
ובדרך מסוימת חוויית ההוראה
השתנתה כל כך
מאז שנכנסתי לתחום, 
לפני 16 שנה, ועד היום.
למעשה, הייתי אומר שסביר להניח שכרגע,
זה הזמן הכי מרגש,
הכי מאתגר להיות מורה 
בהיסטוריה של האומה שלנו.
וזה בגלל שאנחנו עומדים בשיאם 
של כמה שינויים מהותיים,

English: 
Good morning. How's everybody feeling?
I'm really excited to be here.
I'm honored to be among 
this particular group of speakers,
and I'm particularly excited
because I began my teaching career
just a few blocks from here
at a school in Brooklyn, 16 years ago.
So it's a fitting time to be talking 
about the state of the field
as it is and as it ought to be,
and in a way I can't imagine
the experience of being a teacher
changing more
from when I entered
the profession, 16 years ago to now.
In fact I would say, probably right now, 
it's the most exciting,
most challenging time to be a teacher
in our nation's history,
and it's because we are in the midst 
of some massive changes,

iw: 
ואני חושב שזיהיתי את שורש הבעיה
של חוסר הנוחות הזה,
בין אם מדובר באיך מורים מרגישים בכיתה,
או אם זה משהו כמו שביתת המורים בשיקגו.
ואני חושב שיש לי אפילו מושג 
לגבי הדרך הלאה,
וזה מה שאני רוצה לחלוק אתכם היום.
מתאים שאני יכול לדבר על זה
באירוע שנתמך על ידי בית הספר 
החופשי של ברוקלין
בגלל שאני חושב שהמילה העומדת 
במרכז של שורש הבעיה והפתרון
היא חירות
ואני חושב שהאתגר הוא המאמץ המתמשך
להבין באמת מהי המשמעות של להיות חופשי.
בא נחשוב על מה זה אומר לרגע.
אם תשאלו את רוב האמריקאים, אני חושב, לסכם
מה המשמעות של להיות אמריקאי, במילה אחת,
אני חושב שכמעט כולם
יטו לעבר מילה אחת: חירות.
ובדרך מסוימת זה הגיוני, נכון?
בגלל שזוהי המילה במרכז הסיפור הפרטי שלנו,
זה מי שאנחנו בימים הכי טובים שלנו.
ישנה סיבה למה ארצות הברית

English: 
and I think, I have identified
the root cause of that discomfort,
whether it's how individual teachers 
feel in the classroom,
or whether it's something like
the teacher strike in Chicago,
and I think I may even have an idea
about a way forward,
and that's what I want
to share with you today.
It's fitting that I can talk about it
at an event sponsored
by the Brooklyn Free School
because I think the word at the centre 
of both the root cause and the solution
is freedom.
And I think, the challenge 
is our ongoing effort
to understand really 
what it means to be free.
Let's think about
what that means for a moment.
If you ask most Americans,
I think, to sum up
what it means to be
an American in a single word,
I think almost overwhelmingly
people would gravitate
towards that one word: freedom.
And in a way that makes sense, right?
Because that is the word 
at the centre of our particular story,
it is who we are on our best days.
There's a reason that the United States

English: 
was referred to as the world's
first "New Nation":
it was the first place in human history
where your standing in the civic order
was not determined 
by bloodlines and kinship,
but by a fundamental allegiance 
to principles and ideals,
so that makes sense.
The problem is, it's such a loaded word.
You can start to see how loaded it is,
if you ask a follow-up question 
of most people,
which is, OK, if freedom is at the core 
of what it means to be an American,
what does it exist primarily to provide?
Freedom to what?
Freedom from what?
I think when you ask that question, 
you get a whole range of answers,
and part of the issue is because 
we have these dual allegiances.
We always have and we always will.
The challenge is that we hold them
in creative tension.
We have the allegiance 
to the democratic concept of freedom,
which is best understood 
as freedom of conscience,
the right to say what one must say,

iw: 
נחשבת כ"אומה החדשה" הראשונה בעולם:
זה היה המקום הראשון בהיסטוריה האנושית
בו מעמדך בסדר החברתי
לא נקבע על ידי קשרי הדם והמשפחה שלך,
אלא על ידי קשר מהותי לעקרונות ואידיאלים,
אז זה הגיוני.
הבעיה היא, שזו מילה כל כך טעונה.
אפשר להתחיל לראות עד כמה היא טעונה
אם נשאל את רוב האנשים את השאלה הבאה,
שהיא, אוקיי, אם החירות עומדת 
בשורש המהות של להיות אמריקאי,
מה המטרה שלה? מה היא מספקת?
חירות לעשות מה?
חירות ממה?
אני חושב שאם תשאלו את השאלה הזו 
תקבלו מגוון רחב של תשובות,
וחלק מהענין הוא בגלל שיש לנו 
נאמנות כפולה.
תמיד היה לנו ותמיד יהיה לנו אותה.
האתגר הוא להחזיק את הנאמנויות 
שלנו במתח יצירתי.
יש לנו את הנאמנות לרעיון 
הדמוקרטי של חירות,
אותו אפשר להסביר כחירות מצפונית,
הזכות לומר מה שאנחנו רוצים.

English: 
and then we have the capitalistic 
concept of freedom,
which is freedom of choice,
which is the right to do 
whatever one wants to do.
Which of those two do you think
is more at the centre 
of our public education system
in the way that it's evolved 
over the years?
And yet, I think what's actually 
more at stake in the teaching profession
and why people feel 
so uncomfortable right now,
is because we are in the midst 
of re-defining what it means to be free
for both teachers and students,
and those definitions 
are swinging in opposite directions.
Let me use myself as an example.
When I taught at a school
in Brooklyn 16 years ago,
I was not certified,
I had never taken a course in education.
There was no set of standards
that I was conscious of trying to tie
my lessons in English and History to.
There was no established assessment system
that I was supposed to plug into,
other than the one we all know,

iw: 
ואז יש לנו את הרעיון הקפיטליסטי של חירות,
שהוא חופש הבחירה,
הזכות לעשות מה שאנחנו רוצים.
איזו מבין השניים אתם חושבים
יותר מרכזית במערכת החינוך הציבורי שלנו
כפי שזו התפתחה לאורך השנים?
ועדיין, אני חושב שמה שיותר 
חשוב בתחום ההוראה
ומדוע אנשים מרגישים אי נוחות 
כל כך גדולה כרגע,
זה בגלל שאנחנו בשיאה של הגדרה מחדש 
של המשמעות של להיות חופשי
הן עבור מורים והן עבור תלמידים,
וההגדרות הללו נעות בכיוונים מנוגדים.
תנו לי להציג את עצמי כדוגמא.
כאשר לימדתי בבית ספר בברוקלין 
לפני 16 שנים,
לא היתה לי תעודת הוראה,
מעולם לא לקחתי קורס בחינוך.
לא היתה שום מערכת של סטנדרטים
שהייתי מודע אליהם שהכתיבו את 
השיעורים שלי באנגלית ובהיסטוריה.
לא היתה מערכת הערכה מוסדרת
שהייתי צריך להשתמש בה, 
חוץ מזו שכולנו מכירים,

iw: 
שהיא ציונים.
לא היתה שום מערכת הערכה עצמית בשימוש 
חוץ מזה שלפעמים,
מישהו היה נכנס לכיתה שלי,
כותב כמה הערות, ואז אומר משהו כמו 
"אתה עושה עבודה נפלאה".
במילים אחרות, לטוב או לרע,
היתה לי חירות מוחלטת
והמקצוע נתפס כאומנות טהורה.
ואני חושב, במידה מסוימת,
הרבה מאתנו עדיין נזכרים בתקופה 
הזו בנוסטלגיה.
כשבעצם יכולת רק לסגור את הדלת שלך,
ולעשות מה שבא לך, לא היו כמעט 
שום מסגרות בכלל
שהכתיבו מה אתה אמור לעשות,
והדרך בה חשבנו על הוראה
היתה כמעט כמו ההגדרה המפורסמת 
של השופט סטיוארט לפורנוגרפיה,
כשהוא אמר: "תזהה את זה כשתראה את זה".
אין שום דרך למדוד את האפקטיביות של מורה.
זה קסם חמקמק, או שיש לך את זה או שלא,
ואין שום מטרה לנסות לחשוב על דרך
לוודא בצורה טובה יותר, שיותר אנשים יוכלו 
לרכוש את אומנות הקסם הזו.

English: 
which is grades.
There was no real evaluation system
in place other than, occasionally,
somebody would come into my room,
make some notes, and then be like,
"You are doing a great job".
In other words, for better or for worse,
I had complete freedom,
and the profession was seen as pure art.
And I think, to some degree,
a lot of us still view
that as the good old days.
When you really could
just close your door,
do whatever you wanted,
there was almost no structure at all
determining what you were supposed to do,
and the way that we thought about teaching
was almost like justice Potter Stewart's 
famous definition of pornography,
when he said:
"You know it when you see it".
There is no way to measure 
the effectiveness of a teacher.
It is an elusive magic, 
you either have it or you don't,
and so there's no point in trying 
to think about a way
to better ensure that more folks 
can acquire that magic art.

iw: 
עכשיו, בלי קשר לשאלה האם זה הגיוני או לא
לחזור לאותם ימים נוסטלגיים, 
מה שקורה כיום הוא
שהמטוטלת נעה כל כך מהר לצד השני.
אז אם בעבר,
דיברנו על חירות מוחלטת ואומנות טהורה,
כיום זה מרגיש מובנה ומדעי לחלוטין.
אם הייתי צריך היום להתחיל מחדש במקצוע
תהיו בטוחים שהייתי חייב להציג תעודה.
תהיו בטוחים שהייתי מודע בכל יום 
האם ביצעתי את המשימות שלי או לא
האם העבודה היומיומית שלי
עמדה בסטנדרטים המקומיים והלאומיים.
אתם יכולים להיות בטוחים שהיתה לי 
דעה מגובשת
על האם הגיוני או לא לתקן את הערכות המורים
כך שציוני מבחנים יהיו חלק מרכזי 
בקביעת האפקטיביות שלי כמורה.
ובאופן מסוים, אתם יכולים לראות
למה יהיה כל כך קל להרגיש שמה שאנחנו עושים
בחינוך ובתחום ההוראה הוא "עולם חדש ואמיץ".
רק דוגמא אחת, אולי חלק מכם שמעתם
על מה שמתרחש בקרן גייטס.

English: 
Now, regardless of whether or not 
that makes sense,
to live in the good old days,
what is happening now
is the pendulum is swinging 
so fast in the opposite direction.
So if in the past,
it was complete freedom and pure art,
now it feels like completely 
structured and all science.
If I was to re-enter the profession,
you can be sure that
I would have to be certified.
You can be sure that I would be aware 
every day, whether I did it or not,
that I was supposed to be 
linking my daily work
to state and national standards.
You could be sure that I had
a concrete opinion
about whether or not it made sense
to revise teacher evaluations
so that test scores were a central part
of how my effectiveness was determined.
And in a way, you can see
why it would be so easy to feel like 
what we are starting to inhabit
in education and the teaching profession
is a "brave new world".
Just one example,
maybe some of you have heard
of what's going on
with the Gates Foundation.

English: 
They are investing several 
hundred thousand dollars
in the development 
of a certain type of skin bracelet
that measures the level
of student engagement
based on the perspiration of the skin.
(Laughter)
We are starting to know a lot more
about the different areas
of the brain and how it works,
based on functional 
magnetic resonance imaging.
There are all these things happening,
that make it seem
like a very different place.
If in the past, teaching was
this invisible place
that established the foundation
of learning, it was the root structure,
you couldn't see it, but you knew
that it was having a vital role.
It's almost like the obsession now 
is to bring everything out of the ground
and into the light of day.
If you can't observe it, 
and if you can't measure it,
it's not valid.
I'd like to think that we all see 
the danger of existing at either pole,
and so to me, I understand,
why a lot of my friends
in the teaching profession
see what's happening
and just want to say,
"You know what? I'm out."

iw: 
הם משקיעים כמה מאות אלפי דולרים
בפיתוח של סוג מסוים של צמיד לעור
שיכול למדוד את מידת המעורבות של התלמיד
בהתבסס על מידת ההזעה של העור.
(צחוק)
אנחנו מתחילים לגלות הרבה יותר
על האזורים השונים של המוח ואיך הוא עובד,
בהתבסס על הדמיות MRI (תהודה מגנטית).
כל מיני דברים מתרחשים,
שנותנים את ההרגשה של מקום שונה לחלוטין.
אם בעבר, הוראה היתה מעין מקום בלתי נראה
שהיוותה את הבסיס ללמידה, המבנה השורשי,
לא יכולת לראות אותו, אבל ידעת 
שהוא משחק תפקיד חיוני.
השאיפה הכמעט אובססיבית לחשוף
ולהוציא הכל לאור כיום.
אם אינך יכול לראות את זה, 
ואתה לא יכול למדוד את זה,
זה לא בר קיימא.
הייתי רוצה לחשוב שכולנו רואים את הסכנה 
שבהשארות בכל קצה של המדד,
וכך עבורי, אני מבין,
מדוע הרבה מעמיתי בתחום ההוראה
רואים מה שקורה ורק רוצים לומר,
"אתם יודעים מה? אני עוזב".

iw: 
אבל אני בעצם חושב שהאתגר הוא להבין
באיזה דרך נוכל להביא את המטוטלת למרכז?
באיזה דרך נוכל למצוא את 
האומנות והמדע שבהוראה?
הבעיה היא, שזה לא הדבר היחיד שקורה.
אז כשאנחנו מסתכלים על תלמידים,
המטוטלת נעה בכיוון השני.
שוב אני אביא את עצמי כדוגמא.
אני בן 42, למדתי בבית ספר ציבורי בשיקגו.
רשמו את הנוכחות שלי בכל השיעורים שלי, 
כמו שאר חברי לספסל הלימודים.
ישבתי בשורות.
עברתי את מערכת הלימודים המעצבת
של העידן התעשייתי,
ולעולם לא הייתי חושב
שתפקידו של בית הספר להתאים את עצמו אלי.
התפקיד שלי היה להתאים את עצמי אליו.
נשמע מוכר?
בעקרון, חלק מאתנו אולי ברי מזל,
אבל רובנו בחדר הזה, זאת היתה 
החוויה החינוכית שלנו.
וכך זה היה מובנה לחלוטין,

English: 
But I think actually 
the challenge is figuring out
in what way can we get the pendulum 
to rest in the centre?
In what way can we find 
the art and the science of teaching?
The problem is, 
that's not the only thing happening.
So then if we look at students,
the pendulum is swinging
in the other direction.
Again I'll use myself as an example.
I'm 42, I graduated from a large
public high school in Chicago.
I was tracked into all of my classes, 
as were all of my other students.
I sat in rows.
I participated
in the transmission curriculum
of the industrial era,
and it would never have occurred to me
that the job of the school 
was to adjust to me.
My job was to adjust to it.
Sound familiar?
Basically, some of us maybe got lucky,
but almost all of us in this room, 
that was our educational experience.
And so it was completely structured,

English: 
there was no freedom in being a student.
Yet now the pendulum
is swinging in the other direction.
There's been a perfect storm of reform
since I left the classroom.
The first was "No child left behind,"
which introduced high stakes, 
test-based accountability.
There's the elimination of tracking
in more and more places,
including where I went to school, 
that happened a year ago,
you can imagine the tumult
that happened in the community
when we got rid of that.
And there's the expectation
that each teacher will
differentiate their instruction
each day, seven hours a day, 
180 days a year,
to every child in their classroom.
I think we can agree 
that it's a good development,
that the pendulum, 
when it comes to students,
is swinging in the direction 
of more freedom.
I think we can also see how terrifying 
that must be as a teacher,
because it makes it 
a lot harder to deliver
on what we got into the profession to do.

iw: 
לא היה שום חירות בהיותנו תלמידים.
ועכשיו המטוטלת נעה בכיוון השני.
מאז שעזבתי את בית הספר, 
התרחשה סופה מושלמת של רפורמה.
השלב הראשון היה "לא משאירים אף ילד מאחור",
שהכניס מדדים מבוססי מבחנים בסיכון גבוה.
יש את ביטול מעקב הנוכחות 
ביותר ויותר מקומות,
כולל בית הספר שלי, זה קרה שם לפני שנה,
אתם יכולים לדמיין את הסערה שהתרחשה בקהילה
כשנפטרנו מזה.
ויש את הציפיה
שכל מורה ייחד את צורת ההוראה שלו
בכל יום, שבע שעות ביום, 180 ימים בשנה,
לכל ילד בכיתה שלו.
אני חושב שאנחנו יכולים להסכים 
שזו התפתחות לכיוון חיובי,
שהמטוטלת, כשמדובר בתלמידים,
נעה בכיוון של יותר חירות.
אני חושב שאנחנו יכולים גם לראות 
כמה מפחיד זה יכול להיות עבור המורים,
בגלל שעכשיו הרבה יותר קשה
למלא את היעדים
שקבענו לעצמנו במקצוע הזה.

English: 
The challenge is the same 
in both situations:
How do we get that pendulum
to rest in the middle?
How do we make sure
that more student freedom
isn't misunderstood as merely more choice,
in the capitalistic context, 
to just do whatever I want to do?
How do we make sure
that it rests in the centre
of the democratic concept of freedom?
How do we make sure that we create schools
that are primarily concerned 
about equipping all people
with a deep understanding 
of their own unique conscience,
that prepares them to think about
how to fulfill their unique purpose?
This is actually what
John Dewey said, 100 years ago,
and we have been 
misunderstanding him ever since.
Dewey said: "The purpose 
of public education
is helping people understand 
what it means to be free."
But he had a very specific answer
to that question.
And so what Dewey said was: 
"What it means to be free
is helping young people develop 
the capacity to exercise self-control

iw: 
האתגר הוא זהה בשני המקרים:
איך אנחנו גורמים למטוטלת להשאר במרכז?
איך אנחנו מוודאים שחירות מוגברת לתלמידים
לא תשאר רק בגדר יותר אופציות,
בהקשר הקפיטליסטי, 
כלומר רק לעשות מה שאני רוצה לעשות?
איך אנחנו מוודאים שהיא נשארת במרכז
של הרעיון הדמוקרטי של חירות?
איך אנחנו מוודאים שאנחנו יוצרים בתי ספר
שבעיקר מתעסקים בהקניית כלים לכל בני האדם
להבנה עמוקה של המודעות הייחודית שלהם,
שמכינים אותם לחשיבה על 
כיצד למלא את ייעודם האישי?
זה בעצם מה שג'ון דיואי אמר, לפני 100 שנים,
ומאז הבנו אותו לא נכון.
דיואי אמר: "מטרתו של החינוך הציבורי
היא לסייע לאנשים בהבנה של 
המשמעות של להיות חופשי".
אבל היתה לו תשובה מאוד ספציפית לשאלה זו.
ומה שדיואי אמר הוא: "המשמעות של 
להיות חופשי
היא לסייע לאנשים צעירים לפתח את 
היכולת להשתמש במשמעת עצמית

English: 
in finding and fulfilling 
their own, unique purpose in life."
For Dewey, it was the democratic 
concept of freedom.
And so for all of us, the challenge is:
How do we orient everybody 
in the school system,
everybody in the larger community,
to a deeper recognition
of that as the goal,
and a deeper understanding
of how to actually see it through?
And again, I would say, 
Dewey is our best resource.
Problem is, there's this false dichotomy 
between freedom and structure,
and between art and science.
We do not have to choose 
between these two.
In fact, what Dewey said was,
the ideal model for any 
educational environment:
the scientific method!
This is Dewey, the person that
a lot of educators use as their shield,
when they basically employ a system
that is all about freedom of choice,
not about freedom of conscience.
But what Dewey said was, 
the scientific method,

iw: 
במציאת והגשמת מטרתם האישית, 
הייחודית בחיים".
עבור דיואי, היה מדובר 
ברעיון הדמוקרטי של חירות.
ולכן עבור כולנו, האתגר הוא:
כיצד נכוון את כולם במערכת החינוך,
בקהילה הסובבת,
להכרה מעמיקה יותר של רעיון זה כמטרה,
והבנה מעמיקה יותר של איך ניתן להגשים זה?
ושוב, הייתי אומר שדיואי הוא 
המקור הטוב ביותר שיש לנו.
הבעיה היא, שישנה דיכוטומיה 
שקרית בין חירות ומבנה,
בין אומנות ומדע.
אנחנו לא חייבים לבחור בין השניים.
למעשה, מה שדיואי אמר זה
שהמודל האידיאלי לכל סביבה חינוכית הוא:
המתודה המדעית!
זה דיואי, האדם שהרבה מחנכים שמים כמגן,
כאשר הם למעשה מפעילים מערכת 
שכולה עוסקת בחופש לבחור,
ולא בחירות תודעתית.
אבל מה שדיואי אמר הוא שהשיטה המדעית,

English: 
I don't care if it's science 
or history or an elective,
that's what you focus on, which means 
asking questions, conducting research,
constructing a hypothesis, gathering 
information, analyzing the data,
and adjusting our response accordingly.
For those of us that are educators,
the word "data" seems
like a dirty word now,
and in a way it should be, 
because what data really means,
the way we use it now in education,
is basic skills, reading and maths scores.
It doesn't mean anything else,
but that's not what Dewey meant,
that's not what the scientific
method is about.
In fact, the original Latin definition
of data is something given.
What would it take in order to make sure
that we were able to restore 
the original meaning of data
in our approach to improving 
teaching and learning?
What would it take
in order to strike the right balance
between art and science
in how we think about 
teaching and learning?

iw: 
לא אכפת לי אם מדובר במדעים, 
היסטוריה או כל מגמה אחרת,
היא השיטה שעליה יש להתמקד, כלומר,
שאילת שאלות, מחקר,
בניית השערה, איסוף מידע וניתוחו,
והתאמת התגובה שלנו בהתאם.
עבור המחנכים שבנינינו,
המידע "מידע" נשמעת כמו מילה גסה כיום,
ובמידה מסוימת היא צריכה להיות כך,
כיוון שהמשמעות האמיתית של מידע,
הדרך בה אנחנו משתמשים בו כיום בהוראה,
הוא בציוני כישורי חיים, קריאה ומתמטיקה.
אין לזה משמעות אחרת, 
אבל זאת לא היתה כוונתו של דיואי,
זאת לא מטרתה של השיטה המדעית.
למעשה, ההגדרה הלטינית המקורית 
של מידע היא משהו נתון.
מה דרוש כדי לוודא
שאנחנו נהיה מסוגלים לחזור 
למשמעות המקורית של מידע
בגישה שלנו לשיפור ההוראה והלמידה?
מה דרוש כדי שנוכל להשיג את האיזון הנכון
בין אומנות ומדע
באופן שבו אנחנו חושבים על הוראה ולמידה?

English: 
And what would happen 
to our school system,
if it was oriented around 
a deeper understanding
and appreciation of what it means 
to be free, in the democratic context?
The good news is,
there are answers
to those questions all around us,
but it will require 
a different way of seeing.
And ironically,
the people who are on
the front lines of seeing this way,
are the scientists themselves.
I am sure everybody 
is familiar with fractiles,
maybe some of you had
a cool picture of them
on your college dorm room.
But fractiles are self-similar 
recursive patterns,
that at a distance would seem 
like complete chaos,
and if you look closely enough 
they reveal a beauty, and an order,
and a symmetry like
nothing else you've ever seen.
But there's also lots of examples 
in the natural world.
There are certain ways in which -

iw: 
ומה יקרה במערכת החינוך שלנו,
אם נמקד אותה סביב הבנה מעמיקה יותר
והערכה טובה יותר של המשמעות של 
להיות חופשי בהקשר הדמוקרטי?
החדשות הטובות הן
שהתשובות לשאלות הללו קיימות מסביבנו,
אבל הן זקוקות לצורת הסתכלות שונה.
ובאופן אירוני,
האנשים העומדים בחזית צורת ההסתכלות הזו
הינם המדענים עצמם.
אני בטוח שכולם יודעים מה זה פרקטלים,
אולי לחלקכם היתה תמונה מגניבה של פרקטלים
על חדר המעונות שלכם.
אבל פרקטלים הם דפוסי זהים חוזרים,
שמרחוק יכולים להראות כמו כאוס מוחלט,
אבל אם תסתכלו מקרוב מספיק 
הם חושפים יופי וסדר,
וסימטריה שאין כמותם.
אבל ישנם גם הרבה דוגמאות בעולם הטבע.
ישנם דרכים מסוימות בהן

English: 
the world that we inhabit
is organized this way.
In fact, if you were going
to take advice from the scientists,
the biologists would be telling us
that life, whether it's an eco-system 
or a public school system,
is best organized by principles 
of ecology, not hierarchy.
The quantum physicists 
would tell us that change,
whether it's a human being 
or a sub-atomic particle,
is best understood by principles 
of relationship, not force.
And we, should take heed that freedom, 
whether it's a teacher or a student,
is best unleashed
through simple, shared structures,
not unbounded prairies.
This is the lesson 
that exists for all of us.
This is what the natural world 
reminds us of every day.
This is what Dewey was urging us 
to think about 100 years ago,

iw: 
העולם בו אנו חיים מאורגן באופן הזה.
למעשה, אם הייתם הולכים 
לשאול בעצתם של המדענים,
הביולוגיים היו אומרים לנו
שהחיים, בין אם מדובר בסביבה אקולוגית 
או מערכת חינוך ציבורי,
מאורגנים באופן הטוב ביותר על ידי 
עקרונות של אקולוגיה ולא היררכיה.
מדעני הגרעין יספרו לנו ששינוי,
בין אם מדובר בבן אדם או חלקיק תת-אטומי,
ניתן להבנה הכי טובה באמצעות 
עקרונות של יחסיות ולא כוח.
ואנחנו צריכים לזכור שחירות, 
בין אם של מורה או של תלמיד
מושגת הכי טוב באמצעות 
מבנים פשוטים ומשותפים,
ולא מרחבים פרושים.
זה הלקח שקיים עבור כולנו.
זה מה שעולם הטבע מזכיר לנו בכל יום.
זה מה שדיואי דחק בנו 
לחשוב עליו לפני 100 שנים,

English: 
and this is our road map forward.
Art and science, individual freedom 
and group structure.
That will help us re-make 
public schools for the 21st century,
as long as we are courageous 
enough to follow it.
Thank you.
(Applause)

iw: 
וזאת מפת הדרכים שלנו קדימה.
אומנות ומדע, חירות אישית ומבנים קבוצתיים.
זה מה שיעזור לנו לעצב מחדש את 
בתי הספר הציבוריים במאה ה21,
כל עוד אנחנו אמיצים מספיק ללכת בעקבותיה.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)
