Beszéljünk most a nyelvről?
Ejtsünk szót elõször is a hétköznapi nyelvrõl,
mely valószínûleg a csodához legközelebb esõ dolog a természetben.
Ez a fõ neurológiai kifejezõdése a különbségnek az ember és más állatok,
illetve fõemlõsök között,
és itt nem fiziológiai különbségrõl van szó, hanem viselkedésbeli különbségrõl.
A nyelv képviseli a legkomplexebb viselkedést bármilyen valaha vizsgált állatban,
valamint természetesen ez a legkomplexebb dolog, amit valaha megtanulunk.
Elõször beleszületünk abba, amit William James,
mint virágzó, forrongó zavar jellemzett, 
de a szavak elsajátítása által képesekké válunk
több szektorát is lefedni ennek a virágzó, forrongó zûrzavarnak. 
A szavakon keresztül az ismeretlent az ismertre cseréljük,
s így egy gyermek két-három éves korára már teljesen kialakítja a szavak kulturális mozaikját,
mely közvetít saját maga és a valóság között.
A valóság ebbõl a szempontból egy megerõsítetlen szóbeszéd, mely a nyelvbõl ered,
és mivel minden kultúra a valóság más aspektusát emeli ki,
 így bizonyos értelemben minden kultúra egy másik valóság.
A nyelv a valóság nyersanyaga, nem pedig a kvarkok, a hullámcsomagok vagy a neutrínók.
A nyelv. Minden szavakból épül fel.
A tudomány minden konstrukciója a mondattan összekapcsolódó konstrukciója.
Az általános nyelvrõl beszélünk tehát, 
mely a valóságot egyfajta hazudási folyamaton keresztül határozza meg.
Erre példa az alany-tárgy megkülönböztetése,
ami valójában nem érvényes az anyagra, mégis mûködésileg szükséges számunkra ahhoz,
hogy navigálni tudjunk abban az alacsonyabb dimenziós térben, melyben létezünk. 
Ezután következik a nem hétköznapi, vagy ahogyan én hívom: 
a látható nyelv, ami egy rendkívül érdekes jelenség.
Ez az, ahol a technológia, a virtuális valóság,
 a kibernetika, az ember-gép kapcsolat talán létre tudna hozni valami igazán jelentõset.
A látható nyelv a szintaktikát megcélzó fiziológiai impulzus átalakulása egy olyan végtermékké,
egy olyan beszéddé, melyet nem a fülünkkel hallunk,
hanem a szemeinkkel látunk.
Nagyon érdekes, hogy valamennyi metaforánk a beszéd tisztaságával kapcsolatban 
vizuális metafora. 
Azt mondjuk: „I see what you mean, he spoke cleraly.”
Ez azt jelenti, hogy az organizmikus szinten
a magasabb szignális tisztaságot vizuális inputtal hozzuk kapcsolatba,
és a DMT, ill. más triptamin-psichedelikumok hatására
mind a hallott, mind az általunk beszélt nyelv mezõjét ténylegesen úgy tapasztaljuk, mint ami látható.
Jobb híján olyan, mintha a kommunikáció kivetítése magas szintû szobrászatként jelenne meg 
egy fénybõl és szándékoltságból felépülõ fogalmi dimenzióban.
Ez egyfajta ezoterikus gyakorlat maradna a sámánok fennhatósága alatt az intoxikáció csúcspontján,
ha nem lenne az a tény, hogy az elektronika,
 az elektromos kulturális média és a számítógépek
ténylegesen lehetõvé teszik, hogy rögzítsük 
ezeket a magasabb lingvisztikai modalitásokat.
Más szavakkal, elképzelhetünk egy olyan virtuális valóságot,
melyet egy beszéd-mûködtetett szintetizátor vezetne,
 ahol a beszéd olyan elemei,
mind a melléknevek, a melléknév képzõk, az alany vagy a tárgy, 
ebben a kibernetikus környezetben úgy kerülnének értelmezésre,
mint a különbözõ formák topológiai elosztó csövei, így maga a beszéd aztán egy látható topológiát generálna.
 Ebbõl kiindulva egy olyan jövõt képzelhetünk el, 
ahol a házasságkötés, a céges tárgyalások vagy egyéb olyan események esetében,
 ahol a szándék tiszta kommunikációja és kifejezése nagyon fontos lehet, 
az emberek csak belépnének ebbe a virtuális valóságba, hogy a látható nyelvet használják,
mert a képessége, hogy közvetítse a szándékot, 
sokkal hatásosabb lenne, mint a hétköznapi beszélt nyelvvé.
Nem véletlen hogy Platón összekötötte
a Jó, az Igazság és végül a Szépség fogalmát.
Eme három fogalom szépsége az elsõdleges koncepció, mert vizuálisan látható.
Ez a pszichedelikus élmény meggyõzõ ereje is egyben.
Mert végsõ soron azon az érzékszervünkön keresztül tûnik fel számunkra, melyet a legtöbbre értékelünk.
Egzisztenciálisan kapcsolódunk ahhoz, ami a legautentikusabb,
és ez pedig az, ami vizuális.
A látható nyelv egyfajta telepátia,
mert ha teszek egy kijelentést a vizuális nyelven,
akkor azzal, akivel szemlélem ezt a kijelentést, valahogyan a figyelem cselekedete által, egyé válok.
A jelentés ugyanis nem olyasvalami, amit belsõ szótárakból alkotunk meg,
melyek saját elménk privátszférájában rejlenek,
hanem sokkal inkább egy vizuális kontinuum a nyilvános szférában.
A jelentés publikussá válik,
s ennek következményeképpen a különbségek az emberek között
jelentéktelenné válnak.
Ez egyfajta végső megerősitése McLuhan apoteózisának
A látható nyelv pedig, úgy gondolom, hogy már közeleg.
Az élet a képzeletben a kreativitásról fog szólni,
mely e virtuális környezeten keresztül fog megnyilvánulni lingvisztikai motorok által hajtva.
A jövõ ûrhajói, más szavakkal,
a jövõ jármûvei, melyek majd felfedezik az ismeretlen távoli határait,
Ez az, amit a virtuális valóság nyújthat nekünk
valóban bejárhatjuk a képzelet birodalmát.
Bizonyos értelemben errõl szól a kultúra.
Arra gondolok, hogy a városaink,
 a hídjaink, az autópályáink, a repülõgépeink
és a mûvészeti galériáink a képzeletünkbõl pattantak elõ,
azonban borzasztóan magas árakon, mert anyagból kell megalkotnunk õket.
Ha egyszer képesek leszünk õket megépíteni fénybõl vagy elektronokból,
nem fogunk többé 120 emeletes felhõkarcolókat építeni;
 olyan magasra építjük majd õket, amennyire csak akarjuk.
A tetõmagasság nem lesz többé olyan faktor, melyet az ár vagy a gravitáció határoz meg;
olyan paraméter lesz, melyet a képzelet határoz meg, ahogy majd minden mást is,
és akkor felfedezzük, hogy mi is az ember igazából
amikor majd képesek leszünk megjeleníteni, stabilizálni, megosztani és felfedezni álmainkat
 egyfajta virtuális hipertérben, mely lingvisztikai alapú lesz.
Amibõl majd felépülnek a csatlakozói, vasbetonja és acélszerkezetei,
az pedig maga a nyelv lesz.
Ez a képzelet nyersanyaga,és úgy gondolom, hogy mi is ebbe az irányba haladunk. 
A pszichedelikus sámánok mindig is tudták ezt.
Most a pszichedelikus underground mûvészeti kultúra mutatja az utat ebbe az irányba.
Tehát, ez egy rész lesz a tegnapi értekezésből a vizuális nyelvvel kapcsolatban. 
Ami.... Tehát, tekintsük át miről is volt szó tegnap. 
Az elképzelés az, hogy ha látnánk a nyelvet,
ha a nyelv a megértés egy olyan eszköze lenne, ami a jelentés megragadására a fülek helyett inkább a szemeket használná,
egyfajta telepátiáról beszélhetnénk tehát.
A megfigyelõ összeolvadna egyrészrõl a megfigyelt tárggyal,
másrészrõl azzal a személlyel, akivel kommunikál.
A természetben a példát egy ilyen jellegû dolog kifejlõdésére és megjelenésére a fejlábúak szolgáltatják:
a tintahal és a polip. 
Ezek az állatok már több, mint 
600 millió évvel ezelõtt elváltak a fejlõdés ama ágától, mely az emberi lények megjelenéséhez vezetett.
Puhatestûek, inkább az éti csigához esnek közelebb,
és nagyon különböznek az emlõsöktõl.
Mindazonáltal, az egyik dolog, amirõl az evolúcionista biológusok mindig beszélnek,
az az összefutó fejlõdés a fejlábúak és a magasabb rendû emlõsök szeme között.
Ez azért van, mert a polipok egy rendkívül komplex vizuális környezetben élnek, 
és valójában õk már kifejlesztették a kommunikáció egy olyan formáját,
ami hajaz arra, amirõl én beszélek, 
ugyanis a polipok egész testét kromatofórák borítják.
A kromatofórák olyan sejtek, melyek képesek megváltoztatni a színüket.
Sokan tudják, hogy a polipok képesek a színváltoztatásra,
de a legtöbben úgy gondolják, hogy ez a rejtõzködés, a környezetbe való beleolvadás érdekében történik,
holott egyáltalán nem errõl van szó.
Az ok, amiért a polipok a csíkok, pöttyök, pirulások és árnyalatok széles repertoárján keresztül változtatják a színüket,
nem más, mint az, hogy számukra ez a lingvisztikai kommunikáció egy formája.
Más szavakkal, õk nem fokozzák le a szándékaikat olyan apró szájalapú zajokra,
 ahogyan mi tesszük.
A szájalapú zajok a téren keresztül utaznak
a levegõ vibrációjának formájaként.
A polipok inkább megváltoztatják külcsínüket
 lingvisztikai szándékaiknak megfelelõen.
Tömören összefoglalva, fizikailag válnak a jelentéssé,
és a polip, mely egy másikat figyel,
az organizmus belsõ neurológiai állapotainak megnyilvánulását nézi végig 
a bõre felületén megjelenõ színváltások sorozatán keresztül.
 Lévén, hogy puhatestûek, a polipok nem csak a színüket tudják megváltoztatni. 
Felszíni szerkezetüket is át tudják alakítani például simából gyûrtre.
Szintén képesek különbözõ testrészeik nagyon gyors megmutatására és elrejtésére is.
Képesek tehát a kommunikáció eme vizuális táncára,
mely a vizuális jeladás egy nagyon sûrû formája, 
 ráadásul az ún. mélytengeri polipok, azok a fajták, 
melyek olyan mélyen élnek, ahova fény már alig jut le,
kifejlesztettek egy olyan fénykibocsátó foszforeszkáló szervet,
melyek némelyikén még szemhéj szerû membránok is találhatóak,
így az óceán mélytengeri sötétjében is elõtudják adni
a fény, az önkifejezés, a szín-, és szerkezetváltoztatás eme táncát, 
mely az õ saját lingvisztikai stílusuk.
Tulajdonképpen, az egyetlen módja annak, hogy a polip megtapasztaljon egy privát gondolatot,
ha kiereszti tintafelhõjét,melyben gyorsan kereket oldhat
így elrejtve mentális meztelenségét üldözõi vagy követõi elõl.
A nyelv potenciáljának eme lényeges biológiai beszerelése,
melyet talán képesek lehetünk utánozni és elérni a pszichedelikus drogok használata révén
kezdõ lökést adhatna egy virtuális valóság-program kifejlesztésének is.
Más szóval, képesek lehetünk szemmel látható szintaxist létrehozni,
mely az emberi megfelelõje lenne annak a fénytáncnak,
texturalizációnak és pozícionalizációnak,
mely a tintahalak és polipok nyelvtanát és szintaxisát alkotja.
Amit a pszichedelikumok operacionálisan tesznek,
az az, hogy felolvasztják a kulturális kondicionáltságot.
A kulturális kondicionáltság a szoftver, mely alatt azonban az agy és az organizmus hardvere rejlik,
és azáltal, hogy feloldja a kulturális kondicionáltságunkat arra,
hogy angolul, németül, szuahéliül vagy akárhogyan beszéljünk,
visszatérhetünk az ur-sprach nyelvéhez,
az állati test õsnyelvéhez, hogy felfedezzük az érzelmek valódi dimenzióját,
melyrõl kultúránk hajlamos lecsatolni minket.
A kultúra az autentikus érzéseket szavakkal helyettesíti.
Példaképpen, képzeljünk el egy csecsemõt, ahogyan a bölcsõjében fekszik,
az ablak nyitva van, és bejön a szobába valami lenyûgözõ, 
rejtélyes, ragyogó, ezer színben, mozgásban és hangban pompázó valami,
mint az integrált érzékelés változékony hierofániája, mely teljesen megigézi a gyermeket.
 Azonban bejön az édesanyja, és így szól:
Ez egy madár, csillagom, ez egy madár,”
minek hatására a mennyei páva irizáló változékonyságának rejtélye azonnal szóvá omlik össze.
Minden rejtélynek lõttek, 
 a gyermek megtanulja, hogy ez egy madár,
 és mire hat-hét évesek leszünk, valamennyi rejtélynek lõttek a szavak rájuk húzásával.
Ez egy madár, ez egy ház, ez az ég;s így bezárjuk magunkat egy elerõtlenedett érzékelés lingvisztikai kagylóhéjába,a pszichedelikumok pedig pontosan bezártságunk kulturális burkát robbantják szét, hogy visszatereljenek minket organizmusunk valódi születési jogaihoz.
