הבנת אומנות
הציור הנבחן:
המוות של סוקרטס
ז'אק-לואי דויד
זהו המוות של סוקרטס
שצויר על ידי ז׳אק-לואי דויד
הציור הושלם ב1787
הוא דוגמא של התקופה הניאו-קלאסית בצרפת
אשר נוצרה ופורסמה על ידי דויד בעצמו.
לפני שאומר עוד, חשוב לציין כמה מרשים הציור הזה
גם בלי לדעת שום דבר עליו.
כל כך הרבה מושך את תשומת ליבי ישר
הצלילות של הסצנה, התנועה הפראית של האיש במרכז
הקשר העדין בין הגביע ליד הנשלחת אליו
הזוויות של האור,  ושל האיש
הבגדים העדינים שנשפכים על הגוף
ולעומתם קיר האבן השטוח והריק
כמו שמתואר בכותרת של הציור
הציור מתאר את מותו של סוקרטס
שסופר על ידי אפלטון
בדיאלוג שלו ״פאידון״
סוקרטס הואשם בבית משפט באתונה
על שסירב לקבל את אלי העיר
ועל השחטת נוער העיר
ונשפט לגזר דין מוות על ידי שתיית המלוק
פלאטו מבהיר בדיאלוג אחר "קריטון"
סוקרטס היה יכול להמלט לגלות.
אך במקום זה הוא בחר למות
והשתמש בהזדמנות הזאת ללמד את שיעורו האחרון
שהמוות אינו צריך להפחיד את הפילוסוף
אלה הוא צריך להיות מאומץ בתור השיא של הנשמה
דודי בוחר לצייר את הרגע
ממש כאשר סוקרטס עומד לאחוז בגביע
סוקרטס דן נמרצות על נצחיות הנשמה
ולא נראה שאכפת לו שהוא עומד למות בקרוב
נהפוכו, סוקרטס מתנגד, ומצביע על 
העולם שמעבר
אליו הוא ממהר
דויד מעריץ אותו, סוקרטס היה כבן 70 באותו הזמן
וכנראה פחות שרירי ויפה לעומת הציור
האור החזק הקורן מצד שמאל נשפך על סוקרטס
החלק הכי בהיר בציור.
הצבעים, אשר עומעמו בצדדים נהיים חדים באמצע, עם המוציא להורג באדום
וסוקרטוס, בלבן.
עבור דויד, סוקרטס הוא סמל של נצחון הכוח על הרגש
של מחויבות עוצמתית לאידיאל אבסטרקטי, אפילו בצלו של מוות.
זה הרעיון הערכי שדויד רצה לתת לצרפתים שנתיים לפני המהפכה הצרפתית.
כששלטון המלוכה התחיל להחלש, ורפורמיסטים נלחמו על מנת להשליט דמוקרטיה
דומה לזאת שהייתה בזמנו של סוקרטס בעצמו, ביוון העתיקה.
או של ארצות הברית , אשר הצליחה במהפכה שלה חמש שנים לפני כן.
תומאס ג׳פרסון בעצמו היה נוכח בחשיפה של הציור הזה, בגלריה בלובר ב1787
הציור, אשר הוזמן על ידי שני פעילים פוליטים רפורמיסטים רדיקלים
היה פופולארי מאוד
דויד כבר התפרסם עם ציור ערכי אחר "שבועת האחים ההוראטים".
אשר המציא את הסגנון הניאו-קלאסי.
הסגנון שאב רעיונות מהפשטות של יוון העתיקה
עם האובססיה שלהם לאנטומיה, ושרירים
מהרגעים הדו מיימדים,העצורים בזמן, אשר המחישו ארועים היסטורים.
הסגנו הניאו-קלאסי, כמו שצויר על ידי דויד, הראה את הרעיונות בציור בצורה חזקה ובולטת
זה היה בניגוד מוחלט לגישת הרקוקו ששלטה באותה תקופה
אשר שיקפה את אורח החיים ההידוניסטי של המלוכה
בשבועת האחים ההוראטים כמו גם במותו של סוקרטס
הדמויות שמבטאות עקרונות מצויירות בסגנון גאומטרי
בעוד אלה המבטאים רגשות, מצויירים בצורה מעוגלת וחלשה
בשני הציורים הרקע שטוח לחלוטין
ועיקר המיקוד בציור הוא על הדמויות.
אשר מאפשר לקרוא את הציור מצד לצד.
דרך אחת לקרוא את המוות של סוקרטס היא מימין לשמאל
הכאב של עוקביו של סוקרטס מתעוותים וסובלים
מוליך לפניו הרגועים של האדם עצמו
וזורם דרך ידו הימנית אשר מרחפת מעל גביע הרעל
הרווח בין היד והגביע הוא בדיוק במרכז הציור
הוא הנקודה עם המטען הציורי העמוק ביותר
משם הציור מוליך אל הכאב של המוציא להורג
אשר מסיט את מבטו הרחק מסוקרטס
ולבסוף, האדם שיושב בקצה המיטה, לא מעורב במתרחש
עוד עליו, בעוד רגע
דויד לא נותן שמות לדמויות,
אבל אנחנו יכולים להסיק מכתבים על מותו של סוקרטס
שמאחור נמצאת אישתו של סוקרטס, קסנתיפה
מובלת החוצה במצוקה
והאדם שמחזיק ברגלו הוא קריטון
 התלמיד הכי וותיק ונאמן שלו
מתחת לקריטון אפשר לראות שדויד חתם את שמו
על מנת לסמן תחושת חיבור עם קריטון
דויד, חלש יותר מהאידאיל של עוצמה נפשית
ולמרות זאת אוחז ומשתדל
דויד לקח חופש מסויים מההיסטוריה.
מלבד שינוי הפנים והגוף של סוקרטס
דויד הוריד את כמות האנשים הנוכחים
ממעל 15 שהיו נוכחים, ל12, כמין הומאג׳ לציור המפורסם של דה וינצ'י, הסעודה האחרונה
אבל אני חושב, שהשינוי הכי עיקרי 
הוא התוספת של הדמות בקצה המיטה
זהו אפלטון.
האדם אשר פרסם את הפילוסופיה של סוקרטס
בעזרת השימוש בו כגיבור כשכתב מעל 30 דיאלוגים פילוסופים
בקצרה, בלי אפלטון, לא היינו יודעים על סוקרטס
שני האנשים מתחברים יחד מבחינה היסטורית
קשה לדעת איפה הפילוסופיה של סוקרטס נגמרת
והפילוסופיה של אפלטון מתחילה.
לא רק שאפלטון לא היה נוכח במוות של סוקרטס
הוא היה אדם צעיר באותה תקופה
דויד מחליט לצייר אותו בתור אדם זקן
אמרתי קודם שאפשר לקרוא את הציור מימין לשמאל, 
אבל אפשר גם לקרוא אותו משמאל לימין
נראה שכל הסצנה מתפוצצת מאחורי הראש של אפלטון
זה נותן משמעות חדשה לציור, כזכרון.
זכרון שעבר שינוים ואידאליזציה
שבו סוקרטס מניף את היד בדיוק באותה צורה
כמו אפלטון, בציורו של רפאל ״אסכולת אתונה״
בנוסף, אלפטון מצוייר בנפרד מהרקע השטוח, 
בו הרגע הקפוא בזמן, נעלם ומפנה מקום לעומק של המציאות
אני מרגיש שככה גם זכרונות פועלים
מבוימים עם פינות מעוגלות ואור מושלם
דו מיימדים, אידאליים, מסודרים באופן שישרת את הצרכים של ההווה
בעזרת דמותו של אלפטון, הריאליזם הערכי של הסצנה נבגד, ומוצג בתור אשליה
רק כמה שנים מאוחר יותר, העקרונות הערכיים של המהפכה הצרפתית יבגדו גם הם.
על ידי שלטון הטרור, שישלוט.
אולי זה למה, בצורה כמעט מנבאת את העתיד,
דויד חותם את שמו שוב כאן
סגנון ניאו-קלאסי כמו הציור הזה עלול להתפרש בתור מוחצן וכהה
אבל כל כך הרבה מתרחש במותו של סוקרטס של דויד
משחק עדין של דעות היסטוריות, אישיות, פוליטיות, ואסטתיות
מצוירים בכוונת תחילה אך בעדינות, בצורה יפיפיה.
לנסח את זה במילים אחרות, זאת יצירה של גאון.
היי כולם, אם אתם רוצים לעזור לי להמשיך להכין 
סרטונים כאלה
אתם יכולים להכנס לעמוד הpatreon שלי על ידי לחיצה כאן
אתם יכולים לתרום החל מדולר אחד, כל דבר עוזר
תודה רבה, הנה עוד סרטונים
