אדם אחד מתנשא מעל כל אחד אחר
במד"ב של המאה ה-20
אתם בטח מצפים ממני להגיד
ארתור סי. קלארק,
רוברט היינליין
או אייזק אסימוב,
לפחות אלו מביניכם
שלחצו בלי להסתכל על הכותרת.
אבל אני מדבר
על האיש שגילה אותם
או שדחף את הקריירה שלהם
למגה פופולארית
אני מדבר על העורך ב-ה' הידיעה
של מדע בדיוני מתור הזהב.
ג'ון וו. קמפבל.
אקסטרה מד"ב
ג'ון וו. קמפבל
הציל את המדע הבדיוני.
ג'ון וו. קמפבל
עיצב את המדע הבדיוני מחדש.
ג'ון וו. קמפבל
הרס את המדע הבדיוני.
כל אלו הצהרות נכונות.
אז מי היה ג'ון וו. קמפבל?
הוא התחיל כאחד
מהסופרים הצעירים הנלהבים
שגדלו בתקופת הספרות הזולה.
עד גיל 18 הוגו גרנסבק
פרסם אותו ב-"סיפורים מדהימים"
המגזין שבסופו של דבר
אילץ לפשוט רגל.
ועד גיל 21 הוא כתב כל-כך הרבה
שהצליח לנשור מ-MIT.
הוא סיים את התואר שלו
שנה אחריי באוניברסיטת דיוק
אך בשלב זה היה ברור
שישתמש בתואר שלו בפיזיקה
כדי לשפר את הכתיבה שלו.
לא שהתואר שלו בפיזיקה
יתמוך בכתיבה שלו.
במשך שנים כתב הרפתקאות חלל
בדומה למה שהיה נפוץ
בספרות הזולה אותם ימים.
אך בגיל 24 הוא אימץ שם עט
והחל לכתוב סוג אחר של סיפור.
סיפור כבד יותר, רציני יותר.
הוא החל לפתח פילוסופיה
על מה מדע בדיוני יכול להיות.
שאולי הגיעה לשיא ביצירתו
"מי הולך שם?"
או כפי שאתם ככל הנראה מכירים
הסיפור עליו "היצור" מבוסס.
עד גיל 21, "סיפורים מדהימים"
שכרו אותו לתפקד כעורך.
ובשלב הזה איבד מכתיבתו,
הוא הפסיק להוציא יצירות משלו
וקפץ על עריכה כי היה לו חזון.
רעיון של מה מדע בדיוני
יכול להיות.
במילותיו של אייזק אסימוב:
"לפי דוגמתו שלו ולפי הנחייתו,
"ולפי עקשנותו הלא-סוטה
ועקשנותו המתמדת,"
הוא אילץ קודם את "מדהימים"
ואז את שאר המדע הבדיוני
אל תוך התבנית שלו.
הוא זנח את מגמתו
הקודמת של התחום.
הוא הרס את דמויות המלאי
שמילאו אותו,
מיגר את העלילות שכתבו בשקל,
עקר את מדע "הידעת?"
במשפט, הוא השמיד את המליצות
מהספרות הזולה.
במקום הוא דרש
שכותבי מד"ב יבינו מדע
ויבינו אנשים.
דרישה קשה
שהרבה מהכותבים המבוססים
של שנות ה-30 לא עמדו בה.
זה לא גרם לקמפבל להתפשר.
אלו שלא עמדו בדרישותיו
לא מכרו לו.
והקטל היה גדול
כפי שהיה בהוליווד עשור לפני
כשסרטים אילמים
פינו את מקומם לפס-קול.
וזה נכון!
במו-ידיו קמפבל
כמעט גרס מהסוגה
את כל היסודות שגרמו לאנשים
לוותר על מדע בדיוני כילדותי.
עם קריסת "סיפורים מדהימים",
די היה רק מקום אחד בסביבה
להוציא לאור סיפורי מדע בדיוני.
"סיפורים מדהימים"
של קמפבל.
ואוי לו אם סיפורים לא-קמפבלים
נכנסו לשם.
המצ'וקמקים יצאו החוצה.
היה סוג חדש
של סיפור רעיוני שנכנס.
ואיתו,
סוג חדש של סופר.
וקמפבל לא רק ערך
את היצירות של הסופרים שלו.
הוא אימן אותם.
היו לו חוקים ודעות מוצהרות
איך הוא חשב
שצריך לכתוב מדע בדיוני
שהוא לימד
את חוות המוחות שפיתח.
במקום ללכת לאיבוד
לנסות להראות לקהל כמה מגניבים
חלליות, מחשבים או רובי לייזר
הוא דחק בסופרים שלו
לגרום לדברים האלה
להראות יום-יומיים.
משום שאם הדברים האלו
נראו שגרתיים לאנשים בסיפורים,
אז כל התקופה בה מתרחש הסיפור
תראה מדהים לקורא בן זמננו.
הוא רצה סיפורים שמשתמשים במדע
אבל הם לא על מדע.
והוא באמת רצה סיפורים
שהיה להם רעיון מרכזי
שיכולת לסכם במשפט או שניים,
אבל בזבזו עמודים בלחקור.
למעשה הוא היה מפורסם
בזריקת רעיונות כאלה
על הסופרים שלו.
אומר להם "תכתבו לי סיפור
על איש שימות תוך 24 שעות
"אלא אם כן יענה על השאלה:
איך אתה יודע שאתה שפוי?"
או, "כתוב לי סיפור על יצור
שחושב באותה המידה כמו אדם,
"אבל לא כמו בן-אדם."
הוא אפילו עזר לעצב
את חוקי הרובוטיקה של אסימוב.
כמובן שאהבת הסיפורים העמוקים
שחשבו עליהם בקפידה
סיבכה אותו בבעיות לפעמים.
כמו ב-1944
כשעבד עם אחד מסופריו
על יצירה קצרה
בנוגע לאפשרות של מלחמה אטומית
והאף.בי.איי. דפק לו על הדלת
כי ההשערות שלהם בסיפור
היו קצת יותר מדי טובות.
משעשע, לאחר ששכנע אותם
שכל קורא בקי ינחש בדיוק
מה הממשלה האמריקאית
עשתה עם תכנית הגרעין שלה,
בבירור,
הוא שכנע אותם לתת לו
לפרסם את הסיפור בכל מקרה
משום שלהוציא אותו
עשוי לעורר עוד יותר חשד
ובמכה מוחצת אחרונה,
הוא אמר להם:
"דרך אגב אתם עושים את הפרויקט
בלוס אלמוס.
אני רואה, כי מספר מרשים
של מנויי "סיפורים מדהימים"
"לפתע העבירו לשם את המינויים
בכמה שנים האחרונות."
משנות ה-30 ועד ה-40,
גישתו חסרת המנוח
בשילוב פילוסופיה מקורית
של איך מדע בדיוני צריך להיות,
באמת הביאה
מה שהיום אנחנו מתייחסים אליו
כתור הזהב של המדע הבדיוני.
שעל סופריו אנחנו נדבר
בפרקים הרבים שעתידים לבוא
אך עד שנות ה-50,
הסדקים בסגנון עריכתו הנוקשה
החלו להראות.
הוא הרחיק הרבה מהסופרים
שפעם אימן.
עדיין מנסה לכפות את רצונו
על כותבים, שבכנות, מאסו ממנו.
הוא התאהב בפסאודו-מדע,
מגונן רעיונות
על כוחות פסיוניים,
ומכשירים נגד כוח המשיכה
מאוד לא מדעיים.
הוא גם הפך לחסיד בוטה ורועש
של רעיון
שאחד הסופרים שלו הביא לו.
יצירה אחת מאת ל. רון האברד,
שנקראת "דיאנטיקה".
"המדע המודרני של בריאות הנפש"
כן בהחלט,
זה היה קמפבל שהוציא לאור
את היצירה הראשונה
בסיינטולוגיה.
והוא קנה את זה לחלוטין.
העשור הראשון שלו
ב-"סיפורים מדהימים",
שבשלב זה שינה את שמו
למגזין "אנאלוג",
פרסם יצירה אחת אחרונה נהדרת.
באשר היה זה
המקום הראשון אי פעם,
שיכולתם לקרוא בו את "חולית".
אך הפגמים הגדולים
בדעה המוצהרת של קמפבל למד"ב
ובו בתור בן-אדם החלו להתבהר.
בעוד שכפה החוצה מדע בדיוני
מהספרות הזולה והמצ'וקמקת,
וגרם לעולם להכיר בכך
שזה היה יותר מטרנד ילדותי,
יד הברזל שאכף על הסוגה
דחפה אותו לצורה עבשה אחרת.
תור הזהב השאיר אותנו
עם גברים מרובעי לסת
שעושים דברים פרקטיים
ביקום פרקטי.
זה לא היה ממש על דמויות
כשם שהיה על רעיונות.
והדמויות שכן כלל
היו לרוב על האידיאל האמריקאי
שקמפבל כל-כך העריץ.
גברים חסונים
שעושים בחירות קשות.
או נשים ענוות,
שם כדי לתמוך בגברים החסונים,
עושי הבחירות הקשות.
בנוסף, קמפבל היה גזען.
ופשוט אין שום סיבה
להמתיק את זה.
זה לא הופך מדע בדיוני
כסוגה לגרוע,
או הופך מי מאיתנו
לאנשים רעים מליהנות מזה.
אבל אני חושב שזה חשוב
שנקבל את המציאות הזאת.
אולי העורך הכי חשוב
בתולדות המד"ב
כתב מאמרי מערכת
שמגנים על עבדות
בתור אחת מהצורות הכי רווחות
של יחסי גומלין בהיסטוריה.
וציין שעדיף לו ארה"ב
לא נלחמה במלחמת האזרחים
כי קפיטליזם והתיעוש המהיר
בסופו של דבר היו הופכים
עבדות למוחלטת בכל מקרה.
הוא תמך בג'ורג' וואלאס,
ובכללי הסיג את דעתו
כל פעם כשנושא הגזענות עלה.
השקפותיו היו גם דיי רודניות.
מייקל מורקוק לעד דובר הגלויות
שלבסוף יוביל את המתקפה
להרחקת המד"ב ממודל קמפבל,
עד כדי כך
שאפילו קרא לו "פשיסט סודי",
וקמפבל נתן לנטייתו הרודנית
לדמם אל מאמרי המערכת שלו,
והיצירות שהוציא לאור.
המורשת של קמפבל
היא אחת מורכבת.
לרוב אנחנו מתארכים
את התחלת תור הזהב
של המדע הבדיוני
עם תקופת כהונתו
כעורך של "סיפורים מדהימים".
ובתור העורך
של "סיפורים מדהימים",
הוא זרק את הצ'יקמוק מהמד"ב
ועשה ממנו משהו יותר ממה שהיה.
בתור העורך
של "סיפורים מדהימים",
הוא אימן רבים מהסופרים
הטובים ביותר במאה ה-20.
אבל הוא גם פרסם מספר רעיונות
תגובתיות וממש מסוכנות.
הוא נלחם נגד
הסגנון המיושן בזמנו,
ובתמורה יצר צורה מיושנת חדשה
שסופרים מאוחרים
נלחמו בה אחר כך.
אך לזכותם של הסופרים
ושל הסוגה,
אפילו רבים מאלו שאימן
הרחיקו את עצמם ממנו
כשדעותיו הקיצוניות התבהרו.
אז הצטרפו אלינו פעם הבאה,
כשנצלול ליצירתו
של אחד מתלמידיו החשובים
של קמפבל.
אייזק אסימוב.
תורגם ע"י
Dr_Ellert
ג'ון קמפבל גם היה מעשן כבד,
ונלחם במחקרים נגד עישון.
