
iw: 
מתי הייתה הפעם האחרונה ששמעתם סיפור ממש טוב?
אולי זו הייתה תכנית טלוויזיה שגרמה לכם לחלום על גילוי חיזרים כשהייתם ילדים, או ספר
ששינה לחלוטין את האופן שבו אתם חושבים על עצמכם.
כולנו מתוכנתים להכניס היגיון בעולם באמצעות סיפור סיפורים,
ובתחילת המאה ה-20, סרטי קולנוע התחילו לעשות בדיוק את זה.
בהתחלה, לראות כל סרט היה מרגש בפני עצמו, בין אם זה היה אומן וודוויל
המציג את שריריו או רכבת נכנסת לתחנה.
אבל כבר חמש או שש שנים לתוך היסטוריית הקולנוע, הקהלים חיפשו משהו
יותר מאשר פלא טכנולוגי. אז אני מניח שיוצרי קולנוע היו חייבים "לנסות". אוף...
העולם חיכה שאומנים יוכיחו שהמדיום הזה היה יותר מאופנה חולפת.
ואז הגיע מספר סיפורים שייצור קסם משלו, ייקח אותנו לירח, ויתחיל
את מהפכת האפקטים המיוחדים הראשונה.
הוא שינה את מה שיוצרי קולנוע וקהלים חשבו שאפשרי, גם על המסך וגם מחוצה לו.
זה היה הזמן לז'ורז' מלייס.
"ז'ורז' מלייס: אשף האשליות"
כשהמאה ה-19 התחלפה במאה ה-20,

English: 
When’s the last time you heard a really
good story?
Maybe it was was a TV show that made you dream
of discovering aliens as a kid, or a book
that completely changed how you think about
yourself.
We’re all hardwired to make sense of the
world by telling and being told stories, and
at the turn of the 20th century, motion pictures
were starting to do just that.
At first, seeing any film was thrilling
in and of itself, whether it was a Vaudeville
performer flexing or a train pulling up to
a station.
But just five or six years into the history
of film, audiences were looking for something
more than just a technological marvel. So, filmmakers had to "try". Ugh...
The world was primed for artists to prove
this medium was more than just a passing fad.
And along came a storyteller who would make
his own magic, take us to the moon, and jumpstart
the first special effects revolution.
He changed what filmmakers and audiences believed
was possible, both onscreen and off.
It was time for Georges Méliès.
[Intro Music Plays]
As the 19th century gave way to the 20th,

iw: 
אמנים, מהנדסים, ומתעסקים שלימדו את עצמם כולם ניסו לפרוץ את גבולות הקולנוע.
"מתעסק שלימד את עצמו"? שם החיבה שלי בתיכון.
חידושים טכנולוגיים כגון לולאת לת'ם איפשרו ליוצרי קולנוע להשתמש ברצועות סרטי צילום ארוכות יותר
במצלמות, בלי לקרוע ולשבור אותן.
עכשיו הם יכלו ליצור סרטים ארוכים ומורכבים יותר, אשר איפשרו את הניסויים הראשונים
בעריכה.
עריכה, הידועה גם כגזירה, היא ההרכבה של שוטים כדי להשיג קוהרנטיות: בין אם
בסיפור, במרחב, בזמן, באופן סמלי או באופן נושאי.
ישנן דרכים שונות לחבר שוטים יחד.
אפשר להשתמש במעברים כמו פייד (עמעום),  ווייפ (ניגוב), או דיזולב (השלבה),
או שאפשר פשוט לחתוך ישר משוט אחד לאחד. כמו זה...
כן, רואים את זה?
נבחן טכניקות עריכה יותר בפירוט ב-Crash Course קולנוע, ונצלול
עמוק לתוך ההשלכות הפסיכולוגיות, הרגשיות ואפילו הפוליטיות שלהן.
לעת עתה, כל מה שאתם צריכים לדעת זה שיוצרי קולנוע התחילו לחבר שוטים יחדיו, והתקדמו
לכיוון סרטים מבוססי נרטיב שמספרים סיפורים באופן מפורש.
אחד מאותם יוצרי קולנוע לעתיד היה ז'ורז' מלייס.
הוא נולד בפריז בשנת 1861, והשיג תהילה ראשית כקוסם על הבמה.
אם אתם מכירים את סרטו של כריסטופר נולן, "יוקרה" - הסרט האחר שלו עם כרסיטיאן
בייל - זה לא יפתיע אתכם שקוסמים היו סלבריטאים ענקיים
בתחילת המאה.

English: 
artists, engineers, and self-taught tinkerers
were all pushing the boundaries of film.
"Self-Taught-Tinkerer?" My nickname in high school.
Technical innovations like the Latham Loop
allowed filmmakers to use longer film strips
in cameras, without them tearing and breaking.
Now they could create longer, more complex
films, which facilitated the very first experiments
with editing.
Editing, also known as cutting, is the assembling
of shots to achieve coherence: whether that’s
in the narrative, in space, in time, symbolically,
or thematically.
There are all kinds of ways to join shots
together.
You can use transitions like fades, wipes,
or dissolves,
or you can just cut straight from one shot
to another. Like this...
Ya... see that?
We’ll explore editing techniques in more
detail later in Crash Course Film, and dive
deep into their psychological, emotional,
and even political implications.
For now, all you need to know is that filmmakers
were starting to join shots together, inching
their way toward narrative-based films that
explicitly told stories.
One of these soon-to-be filmmakers was Georges
Méliès.
He was born in Paris in 1861, and first achieved
fame as a stage magician.
If you’re familiar with Christopher Nolan’s
The Prestige – his other movie with Christian
Bale – it’ll come as no surprise that
stage magicians were huge celebrities at the
turn of the century.

iw: 
בנוסף, דיוויד בואי שיחק את טסלה בסרט ההוא. וזה היה אדיר.
קוסמים בידרו קהלים גדולים באמצעות אשליות
ופעלולי קסמים, ועיטרו את המופעים שלהם בתפאורות משוכללות, תלבושות ודמויות.
וחשוב ביותר עבורינו, הם ארגו את המופעים הרחבים יותר שלהם סביב סיפורים.
בכל המובנים, ז'ורז' מלייס היה מוכשר ומצליח.
הוא הפעיל תיאטרון שהיה גם בבעלותו, תיאטרון רובר-אודן, בו הוא שימש
ככותב, מפיק ובמאי, וכן עיצב את התפאורות והתלבושות בעצמו.
בעוד שמייברידג', אדיסון והאחים לומייר התעסקו במכשירי סרטים,
מלייס פיתח פעלולי קסמים, החל מהלצות חזותיות מתוחכמות ועד
לאפקטים מיוחדים תיאטרליים.
אחת מההתמחויות שלו כללה שימוש במכשיר הקרנה עם פנס על מנת להקרין אפקטים של אור
על הקהל, כך שנראה כאילו יורד גשם או שלג בתוך התיאטרון... וואו...
מלייס הוזמן לאחת מהקרנות הסינמטוגרף הפרטיות של האחים לומייר
לפני שהם חשפו רשמית את המכשיר שלהם לעולם, והוא היה מוכה תדהמה.
הוא ניסה לקנות את אחת מהמצאותיהם במקום,
אבל הלומיירים לא היו מוכנים למכור.
עם זאת, מלייס לא ויתר.
הוא כבר יכול להיה לראות את כל האפשרויות שמצלמת קולנוע ומקרן חבו בתוכם
עבור קסם על הבמה, ולהיפך.
לאחר חיפוש אינטנסיבי וחוצה יבשות, מלייס קנה לבסוף אנימטוגרף,
ואז, תקלטו את זה, הוא הנדס לאחור את האנימטוגרף כך שהוא פעל גם כמצלמה.

English: 
Also, David Bowie played Tesla in that movie. And that was awesome.
Stage magicians entertained large crowds with illusions
and magic tricks, and decked out their acts
with elaborate sets, costumes, and characters.
And most importantly for us, wove their larger
acts around stories.
By all accounts, Georges Méliès was skilled
and successful.
He owned and operated his own theater, the
Théâtre Robert-Houdin, where he acted as
writer, producer, and director, and designed
the sets and costumes himself.
While Muybridge, Edison, and the Lumière
Brothers were tinkering with motion picture
devices, Méliès was developing magic tricks,
from sophisticated sight gags to theatrical
special effects.
One of his specialties involved using a lantern
projection device to project light effects
onto the audience, making it seem to rain
or snow inside the theater... whoa...
Méliès was invited to one of the Lumière
Brothers’ private cinématographe screenings
before they officially revealed their device
to the world, and he was awestruck.
He tried to buy one of their inventions on
the spot,
but the Lumières weren’t ready to sell.
Méliès didn’t give up, though.
He could already see all the possibilities
a motion picture camera and projector held
for stage magic, and vice versa.
After an intense, transcontinental search,
Méliès ended up buying an Animatograph,
Then, get this, he reverse-engineered the Animatograph
so it worked as its own camera, too.

iw: 
ועד לסוף אפריל 1896, הוא הכין והקרין סרטים משלו בתיאטרון שלו.
בתחילה, סרטיו נראו כמו הסרטים של אדיסון או של האחים לומייר - שוטים
מתמשכים של מערכונים קצרים, פעלולי קסמים מהירים, או סצנות מחיי היומיום.
אבל אז קרתה אחת מאותן תאונות משמחות שקידמו את הקולנוע.
באוטוביוגרפיה שלו, מלייס מתאר יום שבו הוא צילם ברחוב פריזאי
כשהמצלמה שלו נתקעה.
מתוסכל, הוא שיחק עם המנואלה, תיקן את הבעיה, והתחיל לצלם שוב
אחרי שחלפו כמה שניות.
כשהוא פיתח את הסרט מאוחר יותר וניגן אותו, קרה דבר מדהים.
השוט התחיל עם אנשים הולכים, ילדים מקפצים, וכרכרה מלאה
בפועלים מתגלגלת במעלה הרחוב.
ואז, כהרף עין, הכל השתנה.
גברים הפכו לנשים, ילדים הוחלפו בסוסים, וגם - המפחיד מכולם -
הכרכרה המלאה בעובדים הפכה לרכב קבורה.
בן רגע, מלייס הבין מה קרה הרגע.
כשהמצלמה שלו נתקעה, היא הפסיקה לצלם לרגע, ואז התחילה להקליט תמונות
שוב אחרי שהוא תיקן אותה.
כשהסיקוונס השלם הוקרן, שני ה"שוטים" הללו התחברו ברגע
ואז - פוף! - קסם התרחש מול עיניו.
מלייס מצא דרך לעשות קסם של ממש באמצעות עריכה, כדי לשטות בקהל
ולהוציא לפועל אשליות שהוא לעולם לא היה יכול לבצע על הבמה.

English: 
And by April, 1896, he was making and screening
his own films in his theater.
At first, his films looked like Edison’s
or the Lumière Brothers’ – continuous
shots of short skits, quick magic tricks,
or scenes from everyday life.
But then along came one of those happy accidents
that moved cinema forward.
In his autobiography, Méliès describes a
day he was capturing footage on a Paris street
when his camera jammed.
Frustrated, he fiddled with the hand crank,
fixed the problem, and started shooting again
after a couple seconds had passed.
When he developed the film later and played
it back, the most amazing thing had happened.
The shot started with people walking, children
skipping, and a horse-drawn omnibus full of
workers trundling up the street.
Then, in the blink of an eye, everything changed.
Men turned into women, children were replaced
by horses, and – spookiest of all – the
omnibus full of workers changed into a hearse.
In an instant, Méliès realized what had
happened.
When his camera jammed, it stopped shooting
for a moment, and then started capturing images
again after he fixed it.
When the whole sequence was projected, those
two “shots” were joined in an instant
and – poof! – magic happened before his
eyes.
Méliès had found a way to perform actual
magic with editing, to fool an audience and
pull off illusions he’d never been able
to on stage.

iw: 
הוא התחיל ליצור "סרטי פעלולים" בעוצמה, והשתמש בכוחם של עריכה ואפקטים מיוחדים
כדי לעשות את הבלתי אפשרי על המסך: כמו להציג ראשים מרחפים, להעלים אנשים או לשנות
את הגודל או הצורה של אובייקט.
בואו ניגש לבועת המחשבה כדי לחשוף כמה מן מסודות של הקוסם הזה!
מלייס פרץ את הדרך לחשיפה הכפולה בשנת 1898, באמצעות הרצת הנגטיב של סרט דרך
המצלמה פעמיים לפני הפיתוח שלו.
כשעושים זאת כמו שצריך, שתי התמונות יופיעו על המסך בו זמנית, למרות שהתמונה
השניה מופיע לרוב מעומעמת או כמו רוח רפאים.
טכניקה זו הובילו אותו להמציא את המסך המפוצל, שבו הוא כיסה חצי מהפריים,
צילם את החומר שהיה לו, הריץ לאחור את הסרט, כיסה את החצי השני של הפריים, וצילם חומר חדש.
כשהסרט פותח, שתי התמונות הופיעו זו לצד זו בזמן אמת.
זה היה פעלול שבו הוא השתמש שוב ושוב, לרוב כדי לאפשר לשחקנים לשחק מול עצמם.
זוהי טכניקה מעולה בה משתמשים יוצרי יוטיוב רבים.
הוא ליטש את הפעלול הזה באמצעות תהליך
שנקרא "דהייה", שבו הוא צבע צורות שחורות על לוח זכוכית המחובר לעדשת המצלמה.
הצורות השחורות הללו חסמו את החשיפה לאור של החלקים האלה בסרט הצילום כאשר הוא צילם סצנה.
אז, מלייס יכול היה לצבוע את החלקים האחרים של לוח הזכוכית, ולהשאיר את הצורות
המקוריות נקיות, לצלם מחדש את הסצנה, וכך שתי החשיפות יתאחדו.

English: 
He began making “trick films” with a vengeance,
using the power of editing and special effects
to do the impossible on screen: like levitating
heads, making people disappear, or changing
an object’s size or shape.
Let’s go to the Thought Bubble to reveal
a few of this magician’s secrets!
Méliès pioneered the first double exposure
in 1898, by running the film negative through
the camera twice before developing it.
When you do this correctly, both images appear
on screen simultaneously, though the second
image usually appears faded or ghostly.
This technique led him to invent the split
screen, in which he covered half the frame,
shot his footage, rewound the film, covered
the other half of the frame, and shot new footage.
When the film was developed, the two images
appeared side-by-side in real time.
This was a trick he used over and over again,
often to allow actors to perform opposite themselves.
It's a great technique that many youtubers use.
He further refined this trick with a process
called matting, where he’d paint black shapes
on a glass plate attached to the lens of the camera.
Those black shapes kept light from exposing
those portions of the film as he shot a scene.
Then, Méliès could paint the other portions
of the glass plate, while leaving the original
shapes clear, re-shoot the scene, and both
exposures would combine.

iw: 
אנו מכנים טכניקות אלה אפקטי מצלמה, משום שהם מופקים בתוך המצלמה
ולא אחרי שהסרט צולם.
ומלייס השתמש בהם וברבים אחרים לרמת אומנות.
תודה, בועת המחשבה!
חוקי הפיזיקה לא עמדו בפני מלייס ובפני פעלולי המצלמה והעריכה שלו
הם לא עומדים גם בפניי. אתה יכול לגרום לי לצוף למעלה?
ניק: אנחנו לא יכולים לעשות את זה.
או משהו? פשוט, נגיד...
הוא יכול היה לתמרן את הזמן.
הוא יכול היה לתמרן את המרחב.
והוא יכול היה לנצל את העובדה שכל סרט מציג אשליה, כדי לדחוף את האשליות שלו
יותר ויותר קדימה.
במהרה, מלייס התחיל לשלב אלמנטים ממופעי התיאטרון שלו בתוך
סרטיו - התלבושות המשוכללות, התפאורות המפוארות, האביזרים המוגזמים, והסיפורים.
בעינינו כיום, לסרטיו יש איכות "בימתית" מובהקת.
בכך אני מתכוון לכך שהמצלמה כמעט תמיד מרוחקת מהפעילות, ומקליטה סצנה
שלמה בשוט אחד, בערך מנקודת מבטו של אדם בקהל בתיאטרון.
אנו מכנים סגנון כזה של מסגור "קשת פרוסניום", על שם הקשת שנמצאת מעל הבמה
בתאטרון.
הסגנון הזה לא נמצא בשימוש נרחב כיום, אבל אולי תזהו אותו מסרטיו של וס אנדרסון.
עבורינו, הסצנות בסרטיו של מלייס עלולות להיות סטטיות וארוכות מדי, משום שמלבד
לעריכת האפקטים המיוחדים שלו, הוא חתך רק בין סצנות.
שלא לדבר על כך שהדמויות שלו עלולת להיראות חד-מימדיות, והתנועות שלהן יכולות להרגיש
מוגזמות.

English: 
We call these techniques in-camera effects
because they’re produced inside the camera,
rather than after the film has been shot.
And Melies used them and many others to masterful
effect.
Thanks Thought Bubble!
The laws of physics were no match for Méliès
and his camera and editing tricks.
No match for me either. Can you make me float up?
Nick (off camera): We can't do that.
...or something.
He could manipulate time.
He could manipulate space.
And he could harness the fact that all film
presents an illusion, to push his own illusions
even further.
Before long, Méliès began incorporating
elements of his theatrical shows into his
films – the elaborate costumes, the lavish
sets, the exaggerated props, /and/ the stories.
To our eyes today, his films have a distinct
“stagey” quality.
By that I mean, the camera is almost always
set back from the action, capturing an entire
scene in one shot, roughly from the perspective
of an audience member in a theater.
We call this style of framing Proscenium Arch,
named for the arch over the front of the stage
in a theater.
It’s not used as much today, but you might
recognize the style from Wes Anderson movies.
To us, the scenes in Méliès’ films might
feel static and too long, because, outside
of all his special effects editing, he only
cuts between scenes.
Not to mention, his characters might seem
one-dimensional, and their gestures can feel
over-the-top.

English: 
But put yourself in the shoes of a filmgoer
in 1901 Paris, having seen nothing but slice-of-life
actualitiés and Vaudeville performers on
screen.
The relative sophistication, ambitious vision,
and powerful special effects of Méliès films
would be downright thrilling.
But Méliès wasn’t the only filmmaker at work during the very first years of cinema.
Alice Guy-Blaché was a secretary for the major French film company Gaumont, who went on to become their head of production.
The first known female filmmaker, Guy-Blaché directed more than 1,000 films,
was a pioneer in color tinting, rudimentary sound and picture sync, and ultimately opened her own film studio.
Blanche also worked on the cutting edge of narrative fiction, like with her film The Cabbage Fairy,
before she eventually lost her company and stopped making films altogether in 1920.
In 1902, Méliès released his masterpiece,
A Trip to the Moon, loosely
based on the Jules Verne novel.
This 14-minute film follows a group of scientists
who travel to the moon, sleep under the stars,
battle some aliens, and escape back to Earth
triumphant.
Even if you haven’t seen the whole thing,
you probably know the iconic image of the
“man in the moon” with the space capsule
stuck in his eye.
A Trip to the Moon was made up of 825 feet
of film – three times the average length

iw: 
אבל שימו את עצמכם בנעליו של אדם המבקר בקולנוע בפריז של 1901, שראה רק "אקטואליות"
של פיסות מחיי היומיום ואומני וודוויל על המסך.
התחכום היחסי, החזון השאפתני, והאפקטים המיוחדים העוצמתיים של סרטיו של מלייס
היו ממש מרגשים.
אבל מלייס לא היה יוצר בקולנוע היחיד שפעל בשנים הראשונות ביותר של הקולנוע.
אליס גי בלאשה הייתה מזכירה בחברת ההסרטה הגדולה הצרפתית גומון, ובמהלך הפכה לראש ההפקות שלהם.
האישה הראשונה שהייתהיוצרת הקולנוע, גי בלאשה ביימה מעל לאלף סרטים,
סללה את הדרך לצביעת סרטים, סינכרוניזציה בסיסית של תמונה וקול, ולבסוף פתחה אולפן קולנוע משלה.
בלנשה עבדה גם בחוד החנית של סיפור נרטיבי, למשל בסרטה "פיית הכרוב",
לפני שהיא איבדה את החברה שלה והפסיקה ליצור סרטים לחלוטין ב-1920.
ב-1902, מלייס הוציא את יצירת המופת שלו, "מסע אל הירח", המבוסס
באופן רופף על ספר מאת ז'ול ורן.
סרט בן 14 דקות זה עוקב אחר קבוצה של מדענים הנוסעים לירח, ישנים תחת הכוכבים,
נלחמים בחיזרים, ובורחים חזרה לכדור הארץ כמנצחים.
אפילו אם לא ראיתם את כל הסרט, אתם בטח מכירים את התמונה האיקונית של
"האדם על הירח" עם החללית תקועה בעינו.
"מסע אל הירח" הורכב מ-825 רגל (251 מטרים) של סרט צילום - פי שלוש מהאורך הממוצע

English: 
of Edison or Lumière films of the time.
This film incorporates many of Méliès’
innovations – his trick photography, his
fantastical settings, and his ambitious storytelling
– all in service of a large scale, relatively
complex, narrative fiction film.
It was a massive international success.
In fact, it made so much money that Thomas
Edison – among others – made illegal copies
of it and lined his pockets screening the
film as his own... what a guy!
But it wasn’t just a financial hit.
It also had a profound effect on other filmmakers
of the time, and expanded what people thought
was possible, narratively and aesthetically.
Not only could films take us into space and
let us battle with aliens, but they could
also sustain our attention for almost 15 minutes
and tell stories that unfolded over multiple scenes.
A Trip to the Moon gets referenced
everywhere from Martin Scorsese’s Hugo,
which features a loving portrait of Georges
Méliès, to the Smashing Pumpkins’ 1996
music video for Tonight, Tonight.
And perhaps, most importantly
Matthew Gaydos’ arm.
Okay you can leave now, Matt.
A Trip to the Moon was by no means the only
film Méliès made.
In his prime, he made between 25 and 75 films
per year, a huge number by any standard.
He founded a production company called Star
Film and built a large studio in Montreuil, France,

iw: 
של סרטי אדיסון או לומייר באותו זמן.
הסרט משלב רבים מחידושיו של מלייס - הצילום הפעלולני שלי,
התפאורות הפנטסטיות שלו, ויכולות הסיפור השאפתניות שלו - כולם בשירות סרט נרטיבי בדיוני,
מורכב יחסית, ובקנה מידה גדול.
הסרט היה הצלחה בינלאומית אדירה.
למעשה, הוא הרוויח כל כך הרבה כסף שתומס אדיסון - וגם אחרים - יצרו עותקים בלתי חוקיים
שלו ומילא את כיסיו בהקרנת הסרט כאילו היה שלו... הבחור הזה!
אבל הסרט לא היה רק להיט כלכלי.
הייתה לו גם השפעה עמוקה על יוצרי קולנוע אחרים באותה תקופה, והוא הרחיב את מה שאנשים חשבו
שהיה אפשרי, גם מבחינת הנרטיב וגם מבחינה אסטתית.
לא רק שסרטים היו יכולים לקחת אותנו אל החלל ולאפשר לנו להילחם בחיזרים, הם היו גם יכולים
להחזיק את תשומת הלב שלנו למשך כמעט 15 דקות ולספר סיפורים שנפרשו לאורך מספר סצנות.
"מסע אל הירח" מאוזכר בכל מקום, החל מ"הוגו" של מרטין סקורסזה,
שבו מוצג דיוקן אוהב של ז'ורז' מלייס, ועד לוידיאו-קליפ של השיר "Tonight Tonight"
של ה"Smashing Pumpkins" משנת 1996.
ואולי החשוב ביותר,
על הזרוע של מת'יו גיידוס.
אוקי, אתה יכול ללכת עכשיו, מאט.
"מסע אל הירח" בהחלט לא היה הסרט היחיד שז'ורז' מלייס יצר.
בשיאו, הוא יצר בין 25 ל-75 סרטים בכל שנה, מספר עצום בכל קנה מידה.
הוא הקים חברת הפקות בשם "סטאר פילם" ובנה אולפן גדול במונטריל, צרפת,

English: 
just outside Paris.
The studio was constructed like a giant greenhouse,
to let in as much natural light as possible.
And it was big enough to house Méliès’
massive painted sets and backdrops.
And though we’re decades away from color
film stock, audiences were already seeing
films with color in them.
To achieve this effect, individual frames
of film were hand-tinted or painted – to
color an explosion orange or a dress red or
the sun yellow.
It was a costly, time-consuming process, and
had to be repeated with every copy of the film.
And I'm glad I didn't have to do it.
For a showman like Méliès, however, no bit
of magic was too elaborate.
It’s even said he employed twenty-one women to hand-tint his films at what must have cost a pretty penny.
I'm glad I didn't have to pay for it.
Sadly, the high cost of his productions, legal
challenges from rivals, and the devastation
of Europe during World War I forced Méliès
out of the film business by 1917.
In the 1920s, he was living in obscurity,
selling sweets at the Montparnasse station
in Paris, as anyone who’s seen Hugo knows.
Had his story ended there, it would’ve been
a tragedy.But this is the movie business.
And there’s nothing we like better than
a comeback story.
In the late 1920s, journalists and filmmakers
who’d been influenced by Méliès’ films
tracked him down to celebrate his contributions
to the art of cinema.

iw: 
ממש מחוץ לפריז.
האולפן היה בנוי כמו חממה ענקית, כדי לאפשר לכמה שיותר אור טבעי להיכנס.
והוא היה גדול מספיק כדי לאכסן את הרקעים והתפאורות הצבועות המסיביות של מלייס.
ולמרות שאנחנו רחוקים עוד עשורים מסרטים בצבע, קהלים כבר ראו
סרטים שיש בהם צבע.
כדי להשיג אפקט זה, פריימים אינדיווידואלים נצבעו ידנית - כדי
לצבוע פיצוץ בכתום או שמלה באדום או את השמש בצהוב.
זה היה תהליך יקר, וגזל זמן רב, והיה צריך לחזור עליו בכל העתק של הסרט.
ואני שמח שלא הייתי צריך לעשות את זה.
אולם, עבור אדם בעל כשרון תיאטרלי כמו מלייס, שום קסם לא היה משוכלל מדי.
אפילו אומרים שהוא העסיק עשרים ואחת נשים כדי לצבוע ידנית את הסרטים שלו, בעלות שבוודאי עלתה יפה.
אני שמח שלא הייתי צריך לשלם על זה.
למרבה הצער, העלות הגבוהה של הפקותיו, התגרויות משפטיות מצד יריביו, והריסתה
של אירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה, הכריחו את מלייס לצאת מעסקי הקולנוע בשנת 1917.
בשנות ה-20, הוא חי באלמוניות, ומכר ממתקים בתחנת מונפרנס
בפריז, כפי שכל מי שראה את "הוגו" יודע.
אם הסיפור שלו היה נגמר שם, זו הייתה טרגדיה. אבל אלו עסקי הקולנוע.
ואין דבר שאנחנו אוהבים יותר מאשר סיפור קאמבק.
בשנות ה-20 המאוחרות, עיתונאים ויוצרי קולנוע שהושפעו מסרטיו של מלייס
איתרו אותו על מנת לחגוג את תרומותיו לאומנות הקולנוע.

English: 
Someday I hope people track me down and do that... for me.
And in October, 1931, Méliès was made a
Knight of the Legion of Honor, the highest
achievement in French military or civil affairs.
The medal was presented to him by Louis Lumière
himself.
So Georges Méliès, the Parisian stage magician
who brought science fiction, special effects,
and more sophisticated narrative storytelling
to film, was ultimately honored by those who
knew his work the best.
Both his peers and his rivals agreed that
his illusions changed history and took audiences
to new and thrilling places.
Places like the moon... and Matthew Gaydos' arm.
Today we introduced Georges Méliès, the
magician-turned-filmmaker whose mistakes,
experiments, and ambitious storytelling led
to some huge advancements in early film production.
We discussed how editing and special effects
can enhance the very nature of film as an
illusion, and how audiences were hungry for
longer, more complex narratives.
And next time, we’ll learn about some more
experimentation with editing techniques, and
a filmmaker who started to define the visual
language of film as we know it today. Wheezy Waiter, not Wheezy Waiter.
Crash Course Film History is produced in association
with PBS Digital Studios.
You can head over to their channel to check
out a playlist of their latest amazing shows,

iw: 
יום אחד אני מקווה שאנשים יאתרו אותי ויעשו את זה... עבורי.
ובאוקטובר 1931, מלייס הפך
לאביר לגיון הכבוד, העיטור הגבוה ביותר בצרפת, אזרחי או צבאי.
העיטור הוצג לו על ידי לואי לומייר בעצמו.
אז ז'ורז' מלייס, קוסם הבמות הפריזאי שהביא מדע בדיוני, אפקטים מיוחדים,
ודרכי סיפור נרטיבי מתוחכמות, זכה לבסוף לכבוד על ידי אלו
שהכירו את עבודתו בצורה הטובה ביותר.
גם עמיתיו וגם יריביו הסכימו שהאשליות שלו שינו את ההיסטוריה ולקחו את הקהלים
למקומות חדשים ומרגשים.
מקומות כמו הירח... והזרוע של מת'יו גיידוס.
היום הצגנו את זו'רז' מלייס, הקוסם שהפך ליוצר קולנוע, שטעויותיו,
ניסוייו, ויכולות הסיפור השאפתניות שלו הובילו לכמה התקדמויות ענק בהפקת הקולנוע המוקדמת.
דנו באופן שבו עריכה ואפקטים מיוחדים יכולים להגביר את טבע הקולנוע עצמו כאשליה,
ואיך קהלים היו רעבים לסיפורים ארוכים ומורכבים יותר.
בפעם הבאה, נלמד על עוד התנסויות בטכניקות עריכה,
ועל יוצר קולנוע שהתחיל להגדיר את השפה החזותית של הקולנוע כפי שאנחנו מכירים אותו היום. Wheezy Waiter. 
לא Wheezy Waiter.
Crash Course היסטוריית הקולנוע מופק בשיתוף עם 
PBS Digital Studios.
אתם יכולים לגשת לערוץ שלהם ולראות רשימת צפייה של התכניות האחרונות והמדהימות שלהם, כמו

iw: 
"Coma Niddy", "Gross Science", "Physics Girl".
הפרק הזה של Crash Course צולם באולפן Crash Course 
על שם שריל סי. קיני,
בעזרתם של המתעסקים-שלימדו-את-עצמם הנחמדים האלה, וצוות הגרפיקה המדהים שלנו הוא Thought Cafe.

English: 
like Coma Niddy, Gross Science, and Physics
Girl.
This episode of Crash Course was filmed in
the Doctor Cheryl C. Kinney Crash Course Studio
with the help of these nice people and our
amazing graphics team, is Thought Cafe.
