Jo suposo
que tots portem un nen dins.
Per això, m'agrada tant...
quan els de la feina
organitzen l'amic invisible.
Tinc la teoria que és
com els Reis i el tió dels adults;
aquella emoció continguda
quan desemboliques el regal,
el vas obrint i el veus...,
m'agrada molt.
Quina il·lusió! Ara em toca a mi.
# Què serà, serà... #
A veure què m'heu regalat, eh?
Hosti, quina il·lusió!
# Què m'haureu regalat... #
Què és, això?
Crema antienvelliment?
Per què me l'heu regalat?
Hòstia, va, en sèrio?! Aplaudiu?
Jo m'he passat dies
buscant un regal per a la Laura,
que no t'ha fet gens de gràcia,
o sigui, molt agraït,
i vosaltres em regaleu
crema antienvelliment?!
A veure, qui ha estat
el "cabrón" invisible de la idea?
Ah, perfecte, molt bé. Molt bé,
o sigui que és un complot...
Em sembla meravellós: és un complot
per dir-me que soc un vell!
El vell de l'empresa!
Sou molt graciosos, mireu com ric:
"Ha-ha-ha-ha! Ha-ha! Ha!"
# I'm alone in misery,
# I couldn't find nobody to love
for me.
# I've been hurt
and I've been scorned,
# and had no lovin'
since you've been gone... #
78, 79, 80, 81, 82, 83, 84, 85...
86 canes...!
(porta: truquen)
Què?
Uri, estàs bé?
Sí, sí que estic bé.
Jo no sabia res, eh.
Ara surto, un moment, ara surto.
80 canes! Me les he comptat,
he vist 80 canes!
És molt fort,
m'han sortit com de cop!
És-és..., semblo el Floquet de Neu!
No, home, no!
"No, home, no", no!
Per això em regaleu les cremes.
Em veieu com un vell.
Sí, em veieu com un vell,
perquè soc un vell.
És molt fort!
Em veieu com un vell, home!
Però hi han homes amb canes
molt atractius!
I una merda!
Richard Gere!
No entenc la frase
de "la bellesa està a l'interior".
A mi m'encanten
les pel·lis de zombis,
i quan comencen a menjar-se
"els interiors" dels uns als altres,
amb tota aquella sang i fetge
i vísceres,
tot allò és fastigós,
no és gens maco.
Doncs, ja està.
# ("Holding out for a hero",
part instrumental, Bonnie Tyler)
#
# (fa "scratching") #
Ah, ah..., necessito ajuda...
Diane, tinc una pregunta.
Saps si s'esgoten les piles del cos, com les de les gravadores?
No, no contestis.
És una pregunta retòrica.
T'ho lletrejo: erra, e, te,
o amb accent obert, erra, i, ce, a,
"retòrica".
Com que no me'n surto, al final
he anat a buscar ajuda professional.
Perdona...
Ei, què tal?
Què estàs fotent, aquí, Uri?
Ei, Sergi!
El professional.
Aquí, a la màquina de...,
a la màquina de peses.
En una màquina de dorsals, assegudet,
amb la teva peça de dos quilos...
Vine amb mi, home.
Això no és per estar assegut.
No ho expliquen bé, les màquines!
No venen amb instruccions.
Has de parlar primer amb el tècnic.
Anem a les peses
a fer una miqueta de "matxaca".
És que no et vull enganyar.
Digue'm.
L'edat ja m'ha..., em noto
que estic una miqueta perjudicat,
però jo vull posar-me catxes...
"Vale"..., sí, "vale"...
Així com tu...
Més fort, sí.
I..., eh?
I... si m'animo, una marató
o una "ironman"..., de seguit.
"Vale", comencem pel principi.
"Vale", comencem pel principi.
Hauríem de començar, com a mínim,
a plantejar-nos...
quins dies venim a entrenar
i què ens agradaria fer.
Perquè això va pas per pas, no podem pensar en fer algo molt increïble...
si no hem començat
ni tan sols pel principi.
O sigui,
l'edat no hi té res a veure?
És només la condició física.
És la condició física.
Sí que és veritat que a mesura
que anem creixent, anem perdent,
però hi pots fer algo.
Tranquil, no et moriràs.
Com em veus?
Et veig molt ben vestit, tio.
Et veig molt ben preparat.
Aquesta cinteta, nen, et falta
la raqueta i ja... cosí del McEnroe.
No mola?
No...
Ja ho he pensat, que era una merda.
Fas bé, fas bé.
Iaaah...!
Senyor, farem una miqueta de pitet.
Primer de tot, aixeques el pit, pressiones l'abdomen...,
i respirem quan tanquem braços, sí?
Tres, dos, un... Ei!
És que no he entès res.
No has entès res?
No...
Mare meva! Anem bé.
Què m'has dit?
El pit, amunt. Sí?
"Vale".
Aguantarem l'abdomen
i, quan tanquis, treus l'aire. Sí?
Som-hi: tres, dos, un..., tanquem.
"Vale".
Perfecte.
Molt bé!
Torna-hi, torna-hi.
Això és constant, eh.
Tu, parla'm de la gent
que vol sortir a la foto. Qui és?
És la gent que ja,
quan entra a un gimnàs,
et diu que vol abdominals o que vol estar com la foto d'aquest producte,
com els tios de la tele...
No podem començar d'entrada fotent massa muscular i fotent aquí un...,
has d'anar a poquet a poquet.
Això ha de ser anar aprenent,
anar fent i dia a dia.
Una cosa, una pregunta...
Veig que ja has parat,
que ja has acabat, no?
És que jo t'aprecio molt.
Digue'm.
Per tenir això, aquest volum...
No exageris, no exageris...
Quant et suposa, això, a tu?
Intento entrenar-me cada dia,
menys el cap de setmana.
M'entreno cada dia una miqueta
i vaig fent, vaig fent.
Sobretot és la dieta,
pensa que és el menjar,
més que les peses i l'esport i tal,
és molt important.
A nivell físic, estem parlant
de la nutrició, el menjar.
O sigui, ¿el que estic fent ara
no té sentit,
si després surto d'aquí
i em foto quatre birres?
Correcte.
Ei, jo, aaa... jo crec que...
arribo tard a presentar un guió,
ho estic notant.
Suposo que no et tornaré a veure.
O ens veiem demà?
I tant! Demà a quina...?
A la mateixa hora?
A tres quarts de 8.
Vinga. T'espero aquí, no?
Vinga, Sergi, adeu!
Que vagi bé, xato! Fins demà!
A la merda, home.
Aquest Oriol... és un cas.
No sé si ja el tornaré a veure més per aquí o no.
Ho he intentat, eh, però...
Abans segurament me'l trobo al bar
fent una canya que pel gimnàs.
"Això sí que posa la pell
de gallina, que fort!"
"Des del 2013, Google inverteix milions en un projecte...
amb nom de polo, 'Colico'."
"És molt fort, perquè 'Colico'
té com a objectiu...
"lluitar contra la mort,
combatent les principals malalties
i allargant-nos la vida molt anys."
Xorrades, tio!
Viure massa està sobrevalorat.
Sí, home!
Ho dius perquè tu vas durar menys que un caramel en un col·le.
Ei, "mother fucker"! "Respect", eh!
T'han posat mai un pírcing
a la vulva sense anestèsia?
No, no, no, no...
Doncs, calla la boca, ninyato.
Mira, et diré una cosa:
vaig fer dos discos collonuts.
I ho vaig deixar en el moment just,
com la rossa folla-Kennedys
i el "pijo" del James Dean.
¿Estàs dient que si el James Dean
hagués viscut molts anys,
ara no seria un mite?
Estàs de conya? Estaria fent merdes com el Robert De Niro.
Ai, no et facis mai gran!
Mira, et deixaré una frase per tu.
Més val ser un borinot jove
que no un vell ocell del paradís.
Ei, està bé, aquesta frase!
És del... és del Mark Twain?
Jo què sé! No en tinc ni puta idea, de qui és això, ni puta idea.
No ho sé...
Teniu un whisky,
per veure si m'inspiro?
Estàs guapo, eh.
Penso que hi he de tornar.
Colló, tio,
la mare que em va parir...
Bona tar... Ei, bona tarda.
Ahm... no s'ofengui, eh.
És la segona teràpia que faré,
perquè la primera
no em va servir de res.
No crec en els mètodes tradicionals!
Molt bé.
Jo crec en això!
Ah, en els emojis del WhatsApp?
No, no. En el mètode del doctor Martin Seligman, dels anys 90.
No el coneixes?
Ah, sí, sí! Home, i tant!
El Martin Seligman, pobret, allà...
Va per tu, això!
No, no, no. El doctor
Martin Seligman encara és viu.
Però deu viatjar en avió, no?
Per això ho faig.
Bé, bé, bé..., jo no vull res
dels teus problemes,
aquí no volem res
dels teus problemes, no, no, no!
Aquí volem potenciar
la teva positivitat!
Molt bé, perfecte.
Mira, mira, mira...
Resiliència!
"Resiliència".
Res... resiliència!
No, tu amb més alegria!
Ah, jo amb més alegria.
Va, va, som-hi! Resiliència!
Ole, ole! Resiliència!
Una altra, una altra: creativitat!
Creativitat!
Creativitat! Més, més: creativitat!
Creativitat! Creativitat!
Ai, que dona voltes, ara!
Creativitat!
Creativitat! Creativitat!
Una altra: intel·ligència emocional!
Intel·ligència emocional!
Intel·ligència emocional!
Intel·ligència emocional!
Intel·ligència emocional!
(mòbil)
Intel·ligència emocional!
Resiliència, resiliència...
(mòbil)

Creativitat, creativitat, crea...
Hòstia, el tio ha sortit...
Creativitat..., uh!
De què parlàvem?
M'estic fent gran.
"Suposo que tard o d'hora
havia de passar,
i com més aviat m'acostumi
a la vida que m'espera, millor."
Allò, tot allò...,
mira, allò d'allà...
Això ho han acabat bé, la mar de bé,
tot això acabat.
Aquest edifici d'aquí,
i el d'allà al final, també.
Xuit! Tites, tites...
-(home) Ai, si arriba a estar allà.
-(dona 1) Se n'ha anat a la dreta.
(dona 1) Ara, bé!
-(dona 2) ¡Ole mi niño!
-(home) "Vale".
Què et sembla?
Per-perdoneu...
Aaa... que podria jugar, una mica?
I tant que sí.
Sí, puc jugar?
Mira, allà hi han unes boles.
Jo et deixo unes boles.
És que, perdoneu, eh, però...
És que t'estàs fent gran.
Gràcies. M'ho has vist, també, no?
Sí...
-Vine, vine.
-(dona) Comença per posar la bola.
Per què no tires tu una bola?
La tiro jo?
-(dona) Sí, vinga, va.
-Sí, "vale, vale, vale".
Vaig a veure si...
(dona) Amb estil.
Atenció!
-No està malament.
-(dona 2) Mira, mira... Ole!
-(dona 1) Has guanyat el punt!
-(dona: grans riallades)
# Il éteint sa cigarette
# et me dit "Venez danser".
# Comme c'est aujourd'hui ma fête
# j'ai envie de vous aimer.
# Je m'avance vers la piste,
# il me serre dans ses bras.
# Il me dit "vous semblez triste",
# et je ne lui réponds pas.
# Il me dit "je suis poète"
# et caresse mes cheveux.
# En levant un peu la tête
# je vois qu'il a les yeux bleus.
# Le coeur au bout des doigts... #
Uri...
Ai! Ai, hola...
Quin pal
que et facin reescriure el guió.
A mi m'agradava.
Ah, gràcies.
Què hi farem.
Et deixo que et concentris.
Marlene! Una cosa...
¿No hi ha dies, a la vida,
que comences a valorar
tot el que has fet i has dit:
"Quantes coses que he deixat per fer pel camí!"?
I de cop i volta,
una veu interior et diu:
"Fes-ho, fes-ho ara!"
Aquí, ara?
Doncs, no m'ho esperava,
i m'ha posat una mica... catxonda.
A veure,
que a mi l'Uri no m'agrada, eh.
Però la idea d'una situació
en la que et puguin agafar
"in fraganti"...,
a qui no li agrada,
a qui no li posa?
Però després hem començat a parlar
i ja m'he adonat que anava
del rotllo "cachorrito apaleado".
Nxt! És que no ho sé,
perquè estic pensant...
Tu jugaves al Tente?
Sí...
Era guapo, eh?
Molt.
La meva àvia sempre deia una frase
que m'agradava molt.
Deia: sap més el dimoni per vell
que per dimoni.
I jo pensava: "Molt bé, iaia".
Doncs, dec ser un cas molt estrany, perquè cada vegada soc més burro.
Ho dic seriosament, eh.
De fet, la primera vegada que vaig sentir a parlar de "La Gioconda",
em van dir: "Això ho ha pintat
un tal Leonardo".
I vaig pensar: "Mira que bé!
Com pinten les Tortugues Ninja, eh!"
Perquè veieu
que aquest és el nivell.
El que vaig pensant sempre és que, clar, vas fent anys...
i tens més experiència.
I sempre hi ha algú que et pregunta:
"Ai, em podries parlar d'un llibre?"
I què diem sempre? "El Quixot".
Després, hi ha algú que et diu:
"Digue'm un pintor que t'agradi".
Quin pintor diem? Van Gogh.
I després, ens animem una miqueta
i diem: "Digue'm un grup de música".
I diem els Beatles.
Potser és
que tots diem el mateix,
o tenim els mateixos coneixements.
Ara he d'anellar això.
La veritat és que... ser una persona culta fa molta mandra.
I a més a més, després, per exemple, t'has de posar amb el cinema.
Has de mirar
"2001, odissea a l'espai".
Jo és que no l'entenc!
Aquella seqüència final,
quan surt el monòlit i els micos...,
què vol dir, allò?
Però, què significa? No ho sé...
Potser és que...
el Valle de los Caídos
o una cosa d'aquestes.
No ho sé, la veritat
és que no en tinc ni idea.
I això és molt difícil d'anellar
perquè no acaba...
Marlene, que no em surt
lo d'anellar els papers aquests!
-(converses, de fons)
-(telèfon, lluny)
# ("Simfonia n. 101 en D major",
"El rellotge", J. Haydn)
#
Ai, que m'he mort! Ai, ai, ai,
que m'he mort, que m'he mort!
Que fort, que fort, que fort!
A veure, estava fent anys,
però tants?!
Que m'han caigut tots de cop?
Com a mínim, estic al cel, no?
Això és el cel, hi ha un retaule, està bé..., el cel...
Ramon... Ramon Gener,
tu també t'has mort?!
Si és que sempre se'n van
els millors!
Que no, que no estàs mort!
No estem morts!
Ah, no?
No, només és
que estic dins la teva imaginació.
Ah, estàs aquí dins.
Això mateix.
Últimament em passa, Ramon.
Ah, sí?
Sí, m'entren coses a la imaginació, i allò de si és veritat o no...
Ja, sí.
Saps?
Ramon, m'estic fent gran
i no sé una merda.
Quines són les coses que vols saber?
No, és que no ho sé...
Tinc la sensació que sé les típiques quatre coses que sap tothom...
Tu, com que les saps totes
i les saps explicar...
No, no. En sé unes quantes,
però no totes, és impossible.
I aleshores, què...? T'agradaria completar una miqueta els forats?
O t'agradaria fer-te el xulo
quan vas a un sopar?
Potser, fer veure que en sé.
I aleshores, què? Vols que et digui un llibre per marcar paquet?
Sí.
Ja...
Perquè tu en deus saber,
de llibres que mar...?
O algú que em diguis: "Si parles d'aquest autor, quedaràs superbé".
Els grecs deien una cosa
que a mi em sembla interessant:
que els homes només fem dues coses.
Una és intentar aconseguir
allò que volem.
Anhelem una cosa, la desitgem,
i anem a buscar-la;
i l'altra cosa és, quan hem trobat allò que tenim, tornem a casa.
Això deien els grecs.
I en aquest sentit,
Homer va escriure dos llibres:
"La Ilíada" i "L'Odissea".
Són els dos llibres, diguéssim, fonamentals de la nostra cultura.
I això passa amb la literatura,
però amb altres disciplines
també passa el mateix?
En pintura també hi ha
com un viatge d'anada i tornada?
Al final, l'art consisteix
en preguntar-se qui som,
d'on som, d'on venim,
per què som com som...?
I sobretot, preguntar-nos
sobre el pas del temps.
A mi em sembla curiós
que les obres d'art, algunes,
guanyen com un valor
amb el pas del temps...,
i les persones,
amb el pas del temps, perdem valor.
Home..., home, vols dir
que perdem valor?
Home, Ramon, en aquesta societat, quan fas anys...
Està com castigat, fer anys.
Ja...
Tu, el pas dels anys com el portes?
Fatal. Fatal.
Sí?
Fatal. Fatal...
Em sap greu, ara.
No, no et preocupis,
perquè això ja és així.
Mai més serà avui.
Ah!
I alguna obra que tu coneguis
que parli sobre...
sobre el pas del temps?
Ho has de veure diferent.
No has de veure que l'obra et parli sobre el pas del temps,
sinó que has de veure,
en qualsevol obra...,
com el teu temps passa.
Ah, "vale".
O sigui, que allò em representi.
Ah. Ah...
Quina et representa, a tu?
Cada dia has de trobar la teva obra.
Per això et dic
que cal aprofitar-ho.
Sí, sí, i tant.
Cal aprofitar-ho.
Sí, sí.
Perquè no sé si podrem fer com...
com Faust, trucar...
Ah. Què és l'obra de Faust?
És la de Goethe.
Sí, Goethe és una de les versions.
Ah.
Faust és un home savi, un home
que s'ha passat la vida estudiant...
Però, de sobte, arriba a gran,
a molt gran...,
i..., espera, i aleshores què fa?
Invoca el diable.
"Vale".
I el diable li diu: "Puc fer per tu el que vulguis".
I ell diu... No t'adormis, eh.
No, no, és superinteressant.
"Què vols que faci per tu?"
I ell diu: "Vull la joventut".
Coneix a Margarita...
La Margarita...
Coneix a Margarita,
s'enamora d'ella...
i entén el sentit total de la vida,
tot allò que havia estat estudiant
i que no havia pogut entendre.
El sentit de la vida és
trobar algú a qui estimar
i que aquest algú t'estimi.
Perquè, d'aquesta manera,
el pas del temps...
Molt bo.
...és, diguéssim...
És molt bo, és molt bo.
És molt bo...
S'ha adormit.
Si és que no m'haig de ficar
en la imaginació de la gent,
si és que ho sé...
Clar, la cultura la porto
d'aquella manera,
vull dir, més o menys.
Però em vaig fent gran i, potser,
si no canvio coses...
tampoc coneixeré els meus límits.
La pregunta que em faig és:
què és el que he de canviar
de manera urgent?
He de canviar alguna cosa,
però què?
# ("Move on up", Curtis Mayfield)
#
# Hush now child, and don't you cry.
# Your folks
might understand you... #
Clar, ja ho tinc!
És la manera de vestir!
La gent em pren pel pito del sereno perquè no em curro el vestir!
Necessito tenir classe per fora
perquè la gent es pensarà
que en tinc per dins...
És un dels riures que tinc
de James Bond,
que el vaig aprendre
d'una pel·lícula, però és igual.
És igual, deixem-ho estar.
Ara ja sé el que he de canviar!
Ja ho tinc,
ara ja sé el que he de canviar.
Bé!
# Bight your lip, and take a trip.
# Though there may be
wet road ahead,
# and you cannot slip... #
"Si no m'ajuda la Buki,
una de les millors estilistes d'Europa, jo plego!"
Ei, Buki! Què tal?
Oriol! Què tal?
Com estàs?
Així...
Mira com estic.
"Back to the future", no?
Sí. Què, fatal, no?
Bueno...
I què puc fer amb tu?
No ho sé...
Tirar-me per un balcó, quasi.
Què, que fem uns canvis, no?
Una coseta, perquè vaig pel carrer
i vesteixo igual que els de 25.
Home, esclar, és que...
"Jóvenes ocultos".
Es que claro...
Ah, "Jóvenes ocultos"!
Bueno, tú estás un poco como está
la mayoría de la gente de tu edad.
Ah...
Sabes que hay estilo,
que es el monocromático,
que es el que llevas tú
con un toque de juventud.
Sales a la calle,
¿y qué colores ves?
Aaa... el negre...
El negro..., gris...
Blau marí, potser?
Mmm... ¿caqui?
Caqui.
O sigui, ¿m'estàs dient que hi ha
com una generació...
que tots anem vestits igual?
Els 40.
L'edat et condiciona? Per exemple, t'arriba un tio com jo.
"Tu hauries de vestir una mica així, en funció de l'edat", o no va així?
Sí, una mica, el que faig és que...
a ver, yo miro a la persona,
un poco,
y también, mi trabajo es sacarte
de esa monotonía...
que llevas en tu estilo.
"Monotonia", perquè esclar,
m'estàs mirant i és-és...
Bueno, también..., de repente,
¿por qué no con un traje?
¿Por qué no con un chándal?
¿Por qué no un poco de color?
No, no, saps què passa?,
que potser...
Jo, eh?, dins..., lo que soy yo...
Sí, tú...
Em passa que si jo canvio de-de...,
texans, samarreta "Back
to the future" i una altra així...,
no ho sé,
la gent em pot mirar com...
I a tu què més et dona, que et miri?
No ho sé...
Tot aquest estil que estem portant
aquesta generació dels 40,
això només passa aquí,
o a la resta del món també passa?
No, no, això passa...
això és molt local, això és d'aquí.
No, clar, i tu marques uns estils,
i que potser..., que potser...
Que també es treballa per televisió i en espots de publicitat,
i clar, tu pots posar roba a algú
que després marqui una tendència.
Clar, perquè hi ha molta gent...
Mira, jo faig anuncis
que la gent mira la tele i diu:
"¡Ostras, qué guay!
¿De dónde será ese pantalón?"
Clar. De la Buki, de la Buki.
Saps? De la Buki.
Ostres!
Home!
Este vestido...
És xulíssim!
I anava jo..., imagina't.
Ostres, que xulo! Llavors,
anava tot com-com... com tancat...
I jo el vaig obrir, clar.
Però, quina anava així, com jo?
No, no, no, no...
Los chicos, a los que más les cuesta el cambio, aquí, de tu edad...
Sí, a nosaltres ens costa més,
el tema de...
Doncs, una mica, tens referents,
també, de que, de sobte:
"Ostres, mira, aquest tio
es posa això;
igual no me quedaría mal".
És curiós, això. O sigui, les dones són més atrevides que els homes.
Sí, una mica més. Una mica més.
Als homes els costa,
tenen més prejudicis.
M'entens? "No pensaran que...?",
o "això és molt ajustat"...
Posa'm una mica de fantasia, si...
M'encantaria.
I que jo pugui dir:
"Va, m'atreveixo".
Clar, però fem proves,
fem alguna prova. No?
Si esto queda entre tú y yo.
#
Es que lo he intentado.
Le he buscado opciones, me lo miraba y me lo remiraba...
Realmente, es un joven oculto,
pero... no lo he conseguido.
Uoh! Ei...
Hosti, perdoni, senyor. Perdoni.
Que coi de "senyor", xaval?
Jo soc un jove ocult!
Jove ocult! Jo soc jove!
Jove ocult!
(home) Mira endavant, focalitza.
Ara digue'm tres coses divertides
que t'han passat avui.
Tres coses..., avui? Home, avui
ha estat un gran dia, eh, perquè...
Endavant!
Ah, endavant, endavant, endavant...
Mira, avui m'han dit
diverses vegades que era un vell.
He hagut de refer un guió
25 vegades.
Després he anat a un parc
a parlar amb uns jubilats.
He trepitjat una merda de gos;
suposo que devia ser de gos...
Ah, sí... I he descobert
que vesteixo fatal.
Fantàstic! Això és per tu.
Colló! Molt bé...
Moltes gràcies...
Globus, és just el que necessitava.
Tanca els ulls.
Tanco... No em farà tocar cap rata, perquè tinc fòbia a les rates, eh!
Ara vull que viatgis al futur...
i t'imaginis com serà el teu nou jo!
El meu nou jo...
Perdoni, Miss Dalloway. Ja sé que fa 4 hores que hauria de ser aquí.
Però és el millor guionista del món.
Cregui'm que val la pena esperar-lo.
Bon dia, Don. Vull dir, Oriol.
Aquest és el millor guió que s'ha escrit mai en tota la història.
Es farà així "y punto",
no cal ni que el llegiu.
Tu, porta'm una miqueta de whisky,
però me'l beuré a morro.
A veure, Oriol, espavila!
Que són dues caixes petitetes, vinga.
Dues caixes petites, però clar...
Sí, aquí...
Mama, és que no hi arribo,
per veure dues caixes petites.
Oriol, has de buscar, a veure.
Busca aquí a l'esquerra.
A l'esquerra?
Però quina esquerra, teva o meva?
No recordo on les vaig deixar,
a l'esquerra meva o a la teva.
Ara aquí dalt,
busca aquí dalt, a veure.
Mama, és que ja estic aquí dalt,
però és que no-no veig cap...
Aquí a l'esquerra encara
no has mirat, i al mig tampoc.
I això? No, això tampoc és.
No, això no és.
Dues caixes petites, concentra't!
Espera't, espera't!
Hòstia! Què és, això?
Ai, perdona, perdona! Ui, ui, ui...
Ai, les fotos!
Ai, les fotos!
Les fotos de quan eres petit, Oriol, mira que mones...!
Ja, ja...
No sabia que les tenia aquí.
Va, no cal. Guardem-les, que no cal.
Em fa molta il·lusió, a mi, això!
No, és que les fotos...
No en tinc ganes, jo, ara.
Sí! Vine, vine, vine.
Hòstia, aquestes no sabia
que les tenia aquí, eh.
Però és que no tinc ganes de...
No, no en tinc ganes.
T'animarà una miqueta, vine.
Ui, aquesta! Aquesta! (riu)
Què li passa, a aquesta foto?
Tu no te'n recordes, d'això,
que deies "puta" a tot quisqui?
Que anaves a la guarderia?
Com he dir jo això a la gent?!
Si veies algú, doncs, "puta",
i ja està.
I després, a la guarderia.
A la guarderia
sí que em va fer vergonya, eh.
T'hi portava al dematí,
la mestra estava a la porta:
"Bon dia, Oriol!",
i tu: "Puta", i pa' dentro.
T'imagines quina vergonya?
Hòstia, noi, tu creus?
No ho sé, ho devia escoltar
a algun lloc o...
En aquella noia li vaig dir:
"Ja li passarà"..., clar.
Però és divertit.
Ja està...
Mama, és que jo avui ja venia tovet,
ja venia tot...
Ai, però no t'ha alegrat, això?
I ara, veient fotos i tal...
Ai, a mi m'anima molt, eh.
Quan miro fotetes de vosaltres...
Mama, mira...
És que estic fotent panxa i tot.
Hòstia, sí! Però això són aires, eh.
Ah, sí?
Sí, això són gasos, home, sí.
Home, doncs em quedo
molt més tranquil, que siguin aires.
Que has menjat cigrons?
Llenties.
Doncs, això infla molt.
Ja...
Estàs infladet. Però ja et passarà. Una mica de dallò i ja està.
Vinga, va.
I no donis tantes voltes al coco.
Jo no sé quin problema té la gent
amb fer anys,
perquè jo realment em vaig plantar
als 35, i aquí estic.
Ara en tinc 35... plus.
Se suposa que he de seguir
els cànons de la societat.
O sigui, la societat et diu
que a partir d'una certa edat...
has de tenir estabilitat,
has de tenir diners,
has de tenir parella,
has de tenir un pis...
I si a mi tot això no m'interessa?
I si vull ser inestable i pobre?
Que espès, no?
Bé, després passa allò que arribes
a una certa edat, fas els 40...
i et compres la guitarra elèctrica que no vas tenir als 20 anys,
i vas i te la compres.
O també...
anar canviant de parella...
en aquesta recerca
de l'eterna joventut.
Ei, que guapa la neta, eh!
Neta?
És la meva dona, imbècil!
"I les dones
encara ho tenen més complicat."
"Perquè no paren de bombardejar-les amb promeses de fórmules màgiques
per conservar-les igual
tota la vida."
"¿Us heu fixat que als anuncis
de maquillatges, cremes facials,
galetes de règim
o clíniques estètiques
només hi surten dones?"
"Ui, ui, ui..., no serà
que vivim en un món masclista?"
"No, no ho crec..."
Mireu, una cosa tan tonta
com les canes.
Per què un home amb canes
és atractiu i una dona no?
A mi, les dones amb canes
m'agraden molt. Sí...
(cantusseja)
Doctor, ja ha arribat el pacient.
El faig passar a la consulta.
Diane..., és molt fort, això.
Soc a la sala d'espera
d'una clínica d'estètica;
no te'n puc lletrejar el nom
perquè no puc fer publicitat.
Però, Déu-n'hi-do, Diane.
Déu-n'hi-do, les coses que fan.
(porta: s'obre)
Diane, t'he de deixar, que ve algú.
Que penjo. Bé, "que penjo", no,
que toco l'"stop", toco l'"stop".
A-adeu.
Oriol Parreño?
Sí, soc jo.
Mucho gusto. Doctor Moscatiello.
Ah, Oriol. Mucho gusto.
Vamos a mi despacho, por favor.
Sí, gràcies, sí.
Eh, molt xulo, això!
Ay, muchas gracias.
Està bé, és lluminós i...
està molt bé, està molt bé.
Sí, sí, sí.
¿Te han tomado ya un historial clínico,
te han hecho las preguntas aburridas, si eres sano...?
Sí... Bueno, mentalment no ho sé,
hi he posat un interrogant.
Però bé... Ah, sí.
Fa uns dies em va sortir
com un cuerno, una banya,
em va sortir una banya aquí
molt gran, dels nervis,
però ja està, ja m'ha marxat.
¿Un cuerno?
Sí.
¿Y tienes pareja?
Jo et volia preguntar:
per un cirurgià plàstic com tu,
els pas dels anys és un gran aliat?
El paso del tiempo, para nosotros,
realmente es un gran aliado.
Hay muchas cosas que ocurren
durante el paso del tiempo,
y no todo el mundo lo vive
de la misma forma.
Hay ciertas personas
que lo viven con ansiedad
y siempre buscan
volver atrás en el tiempo.
Hay personas que vienen
con 50, 60 años,
que nos traen la foto
de cuando tenían 18.
Entonces, me la meten en la mesa
y dicen:
"Aquí es mi foto de cuando tenía
18 años;
quiero todo lo posible
para tener otra vez este aspecto".
I et puc fer una pregunta personal?
Claro.
Pero siéntate aquí, así estamos...
Ah, aquí?
Sí, te sentirás más cómodo.
Ah, "vale", "vale", "vale".
És xulo, ara que veig el tamboret...
Sí. Intenta no caerte...
A mi, què em faries? Ja sé que és una pregunta així..., un "atraco".
Però, a mi què em faries?
Bueno, nada, te veo estupendo.
Yo te... (riu)
Tengo que decirte que,
a un cirujano plástico, preguntarle:
¿Usted qué me haría?",
es una pregunta peligrosa.
Te puedo decir que en tu cara, evidentemente,
resalta más el..., un poco,
el tamaño de tu nariz,
por lo que probablemente
podrías ser candidato...
Ja...
...a una intervención que se llama "rinoplastia".
Ja, però és que saps què passa, ara?, és que...
Clar, a mi em veuen arribar
des de la cantonada i ja em saluden:
"Mira, está aquí la nariz, l'Oriol".
Está claro.
Más cositas que podemos...
Tendría que verte, por ejemplo,
si podemos definirte un poco más
los abdominales,
o si te sobra un poco de grasita
del flanco,
que siempre nos atormenta
a los chicos...
Fem uns abdominals?
Hagamos los abdominales.
"Vale". Jo...
Vamos a quirófano.
S-sí? Però ja...?
"Vale", perfecte, anem a quiròfan.
Perfecto.
Yo sí, yo voy.
-(cardiògraf: pip intermitent)
-(Dr. Moscatiello) Oriol...
Oriol..., Oriol... ¿Qué tal?
Eh?
¿Qué tal?
Bé...
¿Cuántos dedos ves?
Cuatro..., quatre...
No, hombre, no.
¿Cuántos ves?
Dos... Ah, quatre.
A-ara sí, quatre.
Bueno, estás despierto.
Sí...
Vale.
Com ha anat? Com ha anat, això, doctor? Com ha anat?
Bueno, ahora estás bien...
Sí...
Pero ha habido una pequeña confusión en quirófano, en los partes.
Resulta que a la vez
estamos operando a una chica
para ponerle implantes...
Molt bé...
Y... y la verdad es que a ella
le hemos hecho los abdominales,
y al final a ti te hemos puesto
los implantes.
Y ahora tienes prótesis mamarias.
Perdona? Tinc...?
Com, "pròtesis mamàries"?
Hala...! Bueno...
# ("La dimensió desconeguda)
No, no, no, no... No, no!
# ("La dimensió desconeguda) #
Saps quin és el problema?
Que jo no em veig gran.
O sigui, jo em miro al mirall
i em veig com sempre.
Però, on és el problema?
Com, que "on és el problema"?
Els anys passen i m'he de fer gran, no? O soc com un Benjamin Button?
¿I de què et serveix
mirar-te les arrugues,
i com vas vestit, i com parles?
No seria millor que deixessis anar
el nen que portes a dins?
És bona, aquesta del nen, eh,
tothom diu "el nen"...
Va, sí, va, va, va.
Va, vinga, sigues un nen.
Sigues un nen, ves a jugar, va.
Va, posa't a jugar.
Té: un globus, dos globus,
tres globus...
Vull que sentis l'infant
que portes dins i ho gaudeixis!
Expressa! Expressa!
(balbuceja)
Pinta! Pinta, sí!
Ja ho veuràs, sí. Mira, mira, mira!
Però, què vols que et pinti?
Mira, mira...
Un paper, dos papers...
Dos papers, tres papers...
Tres papers...
Un llapis.
Un dibuix, fes un dibuix
deixant anar la teva imaginació.
(veu infantil) Sí! Sí, sí, sí...
Un arbre!
Però, sigues un nen!
(balbuceja)
Ah, molt bé... Mira, un xumet.
Ah!
Ara ja està?
Ep, que ets un nen petit.
Vas amb xumet i encara no parles...
Xxxt! Dibuixa!
A veure quin dibuix fa el nen?
Ai, quin dibuix! Ui, un núvol?
Sí...
Oh, molt bé, molt bé...
Muntanya.
Molt bé!
Preciós, preciós!
I a les muntanyes hi han...?
La casa.
Una casa! Oh, que maca, la casa!
Vinga, dibuixa una caseta.
Ui, sí, núvols blaus, eh.
Que bonics!
# ("Mon oncle", de "Mon oncle",
de Jacques Tati)
Jo, de petit,
era el mogudet de la classe.
No, de veritat, de veritat,
i eren dels que no callaven mai.
Em feien fora de classe
de tant en tant...
No, no, i...
i atenent al que em dedico,
jo crec que una mica he complert
les meves expectatives.
Però, i els meus companys?
Deuen haver complert
les expectatives professionals?
Es dediquen al que ells volien?
No ho sé...
Ei!
# ("Mon oncle") #
Anna...?
Hola!
Però, què-què...
Perdó, què hi fas, en el meu record?
Jo soc a l'escola.
Tu ets aquí,
i jo era la teva professora.
És veritat, és...
és l'Escola Lavinia!
Veiem-la! Sispli, sispli, sispli,
me l'ensenyes?!
Vinga, som-hi! Som-hi.
Sí? Gràcies!
Ostres, el passadís...
Als passadissos de les escoles
és on... on hi ha la vida, no?
A veure, jo me'ls conec bastant,
eh, els passadissos...
No sé per què, però me'ls coneixia.
Que xulo, el pati, eh.
Què recordes d'aquí al pati?
Home, la sensació..., ara estic aquí i la sensació de jugar, però...
i que em venen ganes de jugar.
Entro en aquella fase meva
de que m'estic fent gran
però, a la vegada, el nen té ganes
de sortir a córrer...
i de jugar per aquí,
i aquest era el pati on...
aquest era el pati on sortíem
i jugàvem aquí.
¿A tu t'ha arribat...,
has creuat aquell punt...
que un dia vas fer anys i vas dir:
"Ostres, m'estic fent gran.
He de fer alguna cosa"?
Deu fer molts anys, d'això, ja...
La veritat és que només ho penso
quan em miro al mirall
i penso: "Ostres, Anna, buah!,
quina imatge que et retorna".
Però tinc la sort que,
al cap de 5 minuts, no me'n recordo.
Perquè l'important és sentir,
diguem-ne, des de dintre,
aquestes ganes de fer coses,
no perdre la il·lusió,
i que el cos t'acompanyi, evidentment.
Tu ara estàs... estàs jubilada.
Sí...
Què fas, ara?
Moltes coses, però...
Ah, "moltes coses".
Moltes i poques (riu).
Doncs, faig activitats d'esport
i activitats..., altres diferents.
Vull dir, faig tenis,
faig també zumba...,
vaig a ball en línia, faig gimnàs...
I ara jo estic en aquest punt
d'intentar fer com una valoració
de la vida
i de si he assolit els objectius
que jo tenia
o aquells reptes professionals
i personals.
Tu creus que has assolit
aquells reptes que tenies?
A veure, jo primer penso que ets molt jove per fer la valoració, eh.
Gràcies!
Sí...
El que passa que de tant en tant
t'ho vas pensant i actualitzant.
Ara, això és típic, també, als 40, de dir...,
és com si passessis
a una altra fase, no?
Jo, de fet, més que valorar
el que aconseguit o no,
és que, amb cada cosa que tries,
en deixes unes altres,
i això sí que a vegades em dol.
O sigui, si tu tries una professió, tries una persona, tries una ciutat,
la tria potser és bona,
però, i totes aquelles possibilitats que has deixat al costat?
Això sí que a vegades m'ha picat
de pensar...
Jo voldria fer uns parèntesis
que no afectessin a la meva vida.
Oh, que bo!
M'agrada molt, "fer parèntesis".
Escollir un canvi però després dir:
"Va, deixem-ho aquí,
ara jo passo aquí...",

que no passi ni el temps,
sinó, senzillament,
l'experiència que vius.
Sí, però la vida no t'ho permet, eh.
És una pena, però no t'ho permet.
Molt bé, estic molt content de...
Jo també, de veure't.
De que estiguis...,
que formis part del meu record,
que això ja ho tens,
i de veure que, escolta...,
que ho hem tirat endavant.
Estic molt content de veure't!
(riu) Encantada.
L'Oriol portava unes notetes...
una mica xip-xip.
És que, a veure, no callava mai! Xerra que xerra...
A veure, si xerres no estudies.
Per això és guionista.
Ei...! És la taula de multiplicar!
El 9, el 8, el 7 i...
La del dos no hi és!
Clar, és la que no em sé.
Però no soc jo!
# (cop musical) #
Uf!
Avui ve gent de Vilafranca,
de Sitges...
De Tarragona, de l'Empordà...
-De l'Empordà, venen? Que bo!
-Una colla de Torroella de Montgrí.
# (pop) #
-Hola!
-Falta una mica, per la festa.
Encara falta, eh,
això és una reunió de treball.
Si vens per aquesta, vens d'hora;
per l'anterior, arribes molt tard.
Per què, la Festa dels 80? Per què vau decidir fer una Festa dels 80?
Va ser en un sopar, en un dinar...?
Com ho vau decidir, això?
Amb el meu germà havíem anat
moltes vegades, als anys 80,
als concerts de Spandau Ballet,
Depeche Mode,
Communards, Soft Cell...
I un dia, a la platja d'Arenys,
el David i jo ens vam dir:
"I aquella música dels 80?
I si fem una festa?"
Dins de l'aigua, ens ho vam dir,
que quasi que ens ofeguem.
O sigui, estàveu dins de l'aigua...
És com s'han de dir les coses.
Estic entrant en pànic, perquè...
Què t'està passant?
Estic en crisi...
Doncs, has vingut al lloc ideal!
I us estic escoltant, i crec
que també esteu una mica en crisi.
Gràcies per escoltar-nos, eh.
Esteu també una mica en crisi.
Ah, ens estàs dient
que estem en crisi, nosaltres?!
No, no, a veure...
Trobo que estàs bastant malament.
Perdó, perdó, és que jo estic
en una espècie de crisi existencial,
sobretot pel tema de l'edat,
que jo crec...
La teva o la d'una altra persona?
Sempre és la meva.
La teva.
Perquè és la que m'afecta.
Doncs, escolta, la Festa dels 80
és la millor medicina!
Tu vens a la Festa dels 80
i en sortiràs nou, jove, feliç!
¿Perquè vosaltres noteu que,
a mesura que passen els anys,
les inseguretats de quan érem joves, us les traieu, amb l'edat?
En venen unes altres.
Ah, venen unes altres inseguretats!
Però dona vida, has d'estar...
Si no estiguessis insegur,
si no t'anessis transformant...,
segurament series un tros de pedra
o estaries mort.
A mi m'es...
Quina és la teva cançó favorita
perquè el David la punxi? Digue'm.
N'hi ha alguna? Aprofita-ho, eh!
En tinc diverses, en tinc diverses.
Aprofita-ho,
que el tens aquí davant!
Alguna d'Oasis, em podries posar.
Ui, ui, ui...
Molt bé, d'acord. Molt bé, Oriol, vas millorant, vas millorant...
-Oasis és dels 90, ja t'ho hem dit!
-No et preocupis.
Ara, tranquil: en una barra,
et prens un gintònic...
Una cosa que també et volia dir.
No seguis aquí, ara,
no et quedis assegut.
Balla, eh, perquè de vegades...
dones imatge d'apalancat.
-No, no, a ballar, eh!
-Sí, d'aquell senyor que està...
I pots ballar a la pista,
o pujar aquí dalt, a l'escenari.
No.
Això ho fa molta gent.
La gent puja a l'escenari.
Té un punt d'exhibicionisme,
però també és divertit.
Ja, la gent, allò..., com es diu?
El teu minut de glòria.
L'Oriol no té remei,
és un cas perdut.
És un cas perdut, tot i que, David, jo l'he vist una mica animat, eh.
Amb les nostres explicacions,
crec que avui ballarà molt.
-Tinc la sensació.
-Jo, l'Oriol, l'he vist fatal.
Jo el vaig veure la setmana passada,
i ha fet un "bajón" però brutal!
Però és que aquest home no-no...
no surt del pou!
# ¿Dónde está nuestro error
sin solución?
# ¿Fuiste tú el culpable
o lo fui yo?
# Ni tú ni nadie, nadie
puede cambiarme.
# Mil campanas suenan en mi corazón,
# qué difícil es pedir perdón.
# Ni tú ni nadie, nadie
puede cambiarme.
#
# Vete de aquí,
no me supiste entender.
# Yo solo pienso en tu piel,
# no es necesario mentir.
#
# Qué fácil es
atormentarse después... #
Ai, Oriole, no dono credito
a la teva ingenuïtat.
La cosa é piu molto senzilla:
la gent va a la discoteca per a..., como se dice en català?
A sucare el melindro,
en el meu cas, el panettone.
A la vellesa virueli! Capicci?
Però, has vingut vestit així?
Dick Stronger sempre porta
il trajo di lavoro,
è molto fàcil
per baixar la cremallera.
Tu, nena, veni, vidi, vici,
que te pillo i que t'empotro,
servizio cochino.
Per cert..., vols veure una cosa
que se fa gran?
No, no, no, gràcies,
no en tinc ganes.
Banya't amb me, banya't amb me.
Digue'm coses guarres.
Que no, que no, que no vull...
Que no, que no, deixa'm en pau!
Sí...
Per favor..., surt, surt, surt!
Què passa? Ah!
Que no!
Crec que em faig gran,
i sabeu per què ho sé?
Perquè cada cop parlo més
amb els amics de malalties.
(rialles enllaunades)
Us passa?
¿I us passa allò que és
com si competíssim tots els amics
per veure qui està més fotut?
Sempre n'hi ha un que diu: "Jo tinc el genoll destrossat del pàdel!"
I en surt un altre que diu: "Jo vaig fer-me la depilació integral,
se'ls en va anar el làser
i m'he quedat amb un ou,
com el Franco!"
"Toma, supera-ho!"
(aplaudiments)
De veritat..., que estem fatal.
És que és fotut, fer-se gran.
Perquè per dins encara et sents
com un xaval,
però hi ha coses que ja no pots fer,
com lligar-te la Charlize Theron.
Bé, això no ho he pogut fer mai,
però almenys ara tinc l'excusa.
(rialles enllaunades)
Ben pensat..., per als lletjos
és collonut, eh, fer-nos grans.
Perquè tothom passa de ser un tio guapo o lleig, a ser un vell.
A la merda els putos matxos alfa,
visca la igualtat d'oportunitats!
Sí o no? Clar que sí!
(rialles enllaunades i aplaudiments)
No, no, tu més, tu...,
ara se t'obren moltes oportunitats.
(rialles enllaunades)
I acabo amb un consell
que m'ha donat el meu psicòleg:
no us ratlleu
amb tot el que ja no podeu fer
i tot el que no heu fet.
Perquè en lloc de pensar:
"'Joder', als 30 tacos,
Mozart ja havia escrit
centenars d'obres mestres!"
No ho feu... No, no ho feu.
Us sentireu millor
si penseu en referents
una mica més assequibles.
Com el Paquirrín punxant discos.
(rialles enllaunades)
(aplaudiments)
Gràcies, moltes gràcies. Gràcies.
Manel, em poses una altra cervesa, sisplau?
# ("A good man is hard to find",
Tom Waits)
#
# I always play Russian Roulette
in my head.
# It's seventeen black
and twenty-nine red.
# How far from the gutter,
# how far from the pew.
# I will always remember
to forget about you... #
