#
Benvinguts i benvingudes
a "El llenguado".
Un programa sobre el català
que té nom de peix,
perquè també es pot congelar
i mirar a la carta quan vulguis.
I escolta, descongelat queda boníssim, no es nota gens.
Què, veiem què tenim per avui?
Avui volem ferir amb les paraules.
Provarem insults,
i els analitzarem sense baixar
de la moto, per si de cas.
Els passarem pel filtre de gènere
i correcció política.
La Yoli farà amistats al Solsonès,
mentre busca la ratlla
entre català oriental i occidental.
Anirem allà on les vocals
es confonen
mirant sense trespussar
ni quedar descanistrellats.
Avui comencem forts:
parlarem dels insults.
Ui, jo, aquest tema, me'l salto.
Jo en sé molt, d'insultar.
A veure.
Mira, tinc un enemic
de la infància...
que encara ens enviem cartes
dient-nos el nom del porc.
Diu: "Estimat gilipolles,
'cabrón', "joputa', com va?
Encara no t'has mort?"
No, no. Això, Guillem, no pot ser.
Ja... Jo tampoc entenc
que encara no s'hagi mort.
No, vull dir que tots els insults que dius són en castellà.
També es pot engegar en català.
Però sona més "nye"...
Això és que no insultes bé.
Mira, ves a veure en Pau Vidal,
el nostre filòleg de guàrdia,
que ell te n'ensenyarà.
He sortit amb en Paul Vidal,
el nostre assessor científic,
a insultar gent.
Ell és motorista i en sap molt.
I jo necessito fer treball de camp.
Això no funciona, Pau.
Ni cas.
No, Pau, amb més intensitat.
No funciona, eh? Ha de ser més fort.
Prova "carallot" què tal.
Carallot, què tal?
Pau, no... no funciona.
No funciona, eh?
No.
Doncs haurem de provar els més forts,
els de graduació alcohòlica,
perquè els insults, si no són forts, no fereixen.
Forts, forts?
Forts, forts, d'aquells de fer mal.
Anem a fer mal.
A partir d'"imbècil" cap amunt,
diria jo.
Uh! Vinga.
Amb mala llet, eh?
T'ha dit res?
M'ha mirat una mica malament, Pau.
Sí, sí, sembla que sí.
Tira, tira, tira.
Ara prova l'entonació, eh?
Amb energia.
Vinga, va.
Imbècil!
Tira, tira, tira, tira!
Com ha anat, això?
M'ha costat molt, eh?
Desgraciat.
Em costa insultar en català.
No ets l'únic, eh?
Això li passa a molta gent.
Sí?
Sí. És un problema...
Tu com et trobes?
Que et falta...
Força. Sí, contundència.
Saps per què és, això?
O sigui, treure ràbia.
I es pot fer, eh?
Sí?
El problema d'això
és que fa tants i tants anys
que ens toca el rebre
a l'hora del conflicte,
que nosaltres ja comencem
amb les orelles abaixades.
Per això els catalans,
quan fem llistes d'insults,
sempre surten aquelles coses...
"Quin és el vostre insult preferit?"
Més petites.
Sí.
Aquestes coses que no fan mal.
Però tu insultes en català sempre?
Jo insulto en català i insulto molt, perquè...
Insultes molt, eh?
Home, vaig en moto, ja ho has vist.
Llavors, els motoristes som,
juntament amb els taxistes,
els grans insultadors, jo crec.
I els de Twitter?
Els de Twitter també, però...
Els motoristes i els de Twitter.
Per escrit no es pot complir tant
una de les condicions bàsiques
de l'insult que és l'entonació,
és a dir, la força.
Al jovent us agrada dir "gilipolles".
"Gilipolles" està molt bé.
Però si tu dius "carallot", "desgraciat", "malparit",
"fill de ta mare", per exemple,
amb ganes de ferir,
veuràs que, amb el temps,
aquesta... (J, dita en castellà)
que ara et fa tanta falta
no te'n farà gens.
Hauràs de practicar, naturalment, perquè l'insult és com l'esport:
la pràctica ho fa tot.
En Pau ha fet un llibre
on recull molt més de 100 insults.
Potser és la seva autèntica especialitat...
Jo, així insults grossos..., jo no...
No soc de dir paraulotes.
N'hi ha molts:
Que soni fort, el "fill de puta"
és el rei.
Un insult és una agressió verbal, però tan directa, tan punyent,
que de vegades gairebé és
com una agressió física de debò.
Ve de verb "saltar", "saltare",
i du el prefix "in".
"Insultare", doncs, seria
"saltar a sobre, abraonar-se".
Cabró, idiota, malparit, subnormal, puta, fill de puta...
més primitius no poden ser,
aquests insults.
he quedat per parlar
amb en Jaume Diàdoc,
el meu expert en cultura clàssica
de referència,
perquè m'expliqui
com s'insultaven grecs i romans.
Com s'insultaven
els grecs i els romans?
Jo començaria pel començament.
El començament és Homer, poeta grec del segle VIII abans de Crist.
La tradició li atribueix
dues grans obres
que han marcat la literatura occidental fins al dia d'avui;
són "La Ilíada" i "L'Odissea".
De fet, només al començament
de "la Ilíada"...
ja s'insulten Aquil·les i Agamèmnon,
i Aquil·les engega a Agamèmnon directament a pastar fang
i una de les coses que li diu,
per exemple,
li diu que és un "kynopes",
en grec,
que vol dir que té cara de gos.
Què més li diu Aquil·les
a Agamèmnon?
Li diu, per exemple,
que és un "oinobares",
que vol dir que és un borratxo,
que li agrada molt beure vi.
També li diu que és
un "demoboros basileus",
un rei que devora els béns del poble,
un mal governant.
I passem a Aristòfanes,
comediant i insultador
del segle IV abans de Crist.
Us sona, allò
de "més lleig que pegar al pare"?
Metraloias o patraloias.
Que pega a la seva mare
o que pega al seu pare.
Això són insults que diu.
I un altre
que també era bastant freqüent
és "pornos", d'on ve "pornografia",
per exemple, en català,
que és algú que es dedica a això,
al sexe per guanyar-se la vida.
Això pel que fa als grecs.
Aquest s'ha mantingut, o sigui...
Sí, sí.
Hi ha insults de fa milers d'anys
que ara encara diem?
Per exemple, "idiota" és una paraula
que ve directament del grec clàssic,
però en grec no era un insult;
en grec clàssic "idiotes" significa
un ciutadà que només s'interessa
pels seus afers, no per la política.
Un ciutadà privat.
Segons el diccionari
de l'Institut d'Estudis Catalans,
"idiota" és el que pateix idiòcia...
Però per a mi,
si parlem del món romà,
el rei dels insults és Plaute.
I què deia?
"Sociofraudus": que enganyes
els amics, mal amic.
Per exemple, "legirupa": un gàngster,
algú que trenca la llei.
"Leno", que és un estúpid.
Molts d'aquests insults que has dit són pel comportament social,
però, per exemple,
ara hi ha molts insults,
que no sé de quan venen,
pel gènere o pel físic,
per l'orientació sexual...
Ja n'hi havia?
N'hi havia, n'hi havia!
De fet, hi ha insults
com, per exemple, "cinaedus",
que vol dir "marieta".
Tant en grec com en llatí
ja es fiquen amb els homosexuals.
O sigui, que ja ve de...
Sí, sí.
"Fellator", que vol dir que mames.
Molt transparent, aquest.
"Mulier infamis", per exemple,
una dona de mala anomenada.
Literalment.
Hòstia, no canviem, eh?
No, no, no...
I del llatí al futbol.
Que els déus em perdonin.
Evidentment, és difícil
que una dona grega o romana...
es pogués trobar en la situació
que es va trobar l'àrbitra
Marta Galego al camp del Valls.
Què vas pensar quan et van dir
"ves a fregar plats"?
Doncs em vaig quedar una mica aturada
perquè era una situació
en què estava tothom en silenci
perquè vaig xiular una falta
i, clar, justament estava el joc aturat i tot l'estadi en silenci.

Tot en silenci?
Tot. I només es va sentir allò.
I clar, em vaig sentir una mica ofesa, clar, com dient "què faig?".
I llavors vaig anar
amb el delegat d'equip
i li vaig dir
que això no es podia tolerar.
El partit es va aturar
fins que l'home que havia insultat la Marta va ser expulsat del camp.
I així molts van aprendre
que una àrbitra
mana tant com un àrbitre.
Però t'havien estat insultant
fins llavors?
No, no.
O va ser l'únic insult?
Sí, va ser en aquell moment.
I dic: "Això no...
no ho puc tolerar", no?
Llavors vaig fer allò,
però sense pensar que tindria
la repercussió que va tindre.
Perquè aquest insult ja no és...
Per mi, és clar,
és un insult masclista i...
em dol més que un "ponte gafas", m'entens?,
que se li pot dir
tant a un noi com a una noia.
No cal ser un fenomen per saber
que en aquest món a les dones
sempre els toca més el rebre,
i les injúries no són una excepció.
Tinc una feminista de capçalera
i no em fa por trucar-la.
Hi ha insults diferents per a homes
i per a dones?
Són molt diferents?
Sí, a les dones se'ns insulta...
amb unes característiques especials
que tenen a veure
amb la hipersexualització,
amb la cosificació i després
també hi ha el tema professional.
Com que no sabem
pràcticament fer res,
ens envien sempre
a un lloc determinat
que acostuma a ser la cuina, quan fem coses que no estan dintre la cuina.
I en què es basa aquesta diferència?
Per què s'insulta diferent
un gènere o altre?
Perquè el món és masclista
i, per tant, s'adeqüen els insults
al món masclista en què vivim.
Després hi ha una altra cosa
bastant curiosa
que són els danys col·laterals
dels insults, en el cas dels homes.
Per exemple, un dels insults
més forts és "fill de puta";
no estàs insultant
directament l'home,
sinó que estàs insultant
la seva mare.
Per tant, és una feinada
la que tenim les feministes...
a derivar els insults
cap a altres bandes.
Hi ha insults feministes?
Sí, segurament.
Hi ha això dels matxirulos...
A mi no m'agrada
la paraula "matxirulo",
però no m'agrada com sona.
Jo no la utilitzo, perquè...
O "senyoro"...
"Senyoro"?
Sí, però a mi... A mi m'agrada
que em diguin "senyora", per exemple,
no és una cosa que em molesti,
de fet, ho demano,
perque jo passo dels 40 i a mi que
no em diguin senyoreta em molesta,
llavors no ho trobo una cosa insultant; "senyoreta", sí.
¿Aquests que insulten amb paraules, diguéssim, una mica antigues,
tots aquests guarra, porca, puta...?
Com ho podem canviar, això?
Quins insults els podem proposar
i com ho canviem?
Clar, al final, si et diuen "porca"
en el sentit en què t'ho diuen,
és això de dir "home, doncs bé,
què passa amb ser porca?"
Depèn el concepte de "porca"
que entenguis.
És molt diferent ser porc
que ser porca:
ser porc té més a veure
amb mala persona
i ser porca bàsicament és una guarra.
Però si a un tio li dius "porc"
és que és un xungo.
Quan tens un ventall enorme
per atacar ideològicament...
Per exemple,
quan a les dones polítiques...
se les ataca només per l'aspecte,
se les insulta per l'aspecte
o per la seva condició sexual,
la que sigui, que no ho sabem
ni ens interessa,
vol dir que la pobresa en general
ve del que insulta,
i això sempre ens ha de deixar
com molt més tranquil·les.
El gener del 2016
diputades i dirigents de la CUP
van denunciar públicament
els insults que estaven rebent per motius polítics en xarxes i mitjans.
Però curiosament
cap d'aquests insults era polític.
Soc vella, lletja i gorda.
A jo m'han dit "perra sarnosísima".
Soc una puta, traïdora,
amargada i malfollada.
Aquesta és
un tipus de violència masclista
que té per objecte
silenciar les dones
i recordar-los,
recordar-nos, en el fons,
que som invasores d'espais;
és a dir, que és un espai que no
ens pertoca i que estem fora de lloc.
Com es tracta
les persones que estan fora de lloc?
Com a nouvingudes,
com a persones que no saben res...
i, per tant, ni tan sols es considera comentar la seva tasca,
la ridiculitzes o les insultes
pel que són, no pel que fan.
Això és el que fas
amb els "outsiders", els nouvinguts,
en aquest cas, les nouvingudes.
T'he portat una llisteta
perquè facis més pràctiques,
perquè crec que et fa falta.
El que podries fer és
començar llegint aquests d'aquí.
Aquests d'aquí, què et sembla?
Això, a Vilanova...
Ho feu anar, no?
Els que fan castells són
els bordegassos.
Exactament. Va, tira més amunt.
Carnús?
"Carnús" és un d'aquests insults
que en diem dialectalismes o locals;
això es fa servir
a les Terres de l'Ebre.
Un carnús és una carronya,
és un animal mort,
però ells ho fan servir per dir "carallot", i és bastant efectiu, eh?
Si tu te'n vas a Tortosa
i a algú li dius "carnús",
veuràs que no tornes viu.
I és un dels que jo crec
que val la pena que interioritzem,
perquè és molt útil.
Carnús, eh?
I on s'insulta millor?
Bé, la brama diu...
que els grans artistes de
la insultamenta són els valencians.
Això és el Mondúber, mamarratxos.
¡Que os follen a tú y al Mondúber!
Una disputa humorística entre ciclistes de la comarca de la Safor,
al País Valencià,
es va convertir l'any passat
en cadena viral d'insults genuïns
i molt bèsties.
Pareixes el Bacterio,
amb la barba eixa que tens.
Samarros, que sou uns samarros.
Moniatos, que sou tots uns moniatos.
No teniu ni puta idea.
Au, a mamar-la per ahí.
Que sou tots uns desgraciats
i uns castellans.
Necessito ajuda.
Vaig a veure l'Adrià Pujol.
És antropòleg, és escriptor,
és empordanès i sap gairebé de tot.
I jo vull saber quina relació hi ha
entre l'insult
i el que és políticament correcte.
Com és que ens ofenem tant? Això
és una cosa que està passant ara...
Això és una cosa bastant nova.
Jo no sé si és perquè ja no som religiosos, mira què et dic,
i per tant,
ja no tenim on agafar-nos,
o un corpus de coses per les quals ofendre'ns, coses sagrades,
i per tant anem a buscar altres coses amb les quals ofendre'ns.
Perquè ofendre's
és una necessitat social.
Ah, sí?
Enfadar-se, posicionar-se...
ser dels blancs,
dels negres, dels blaus...
és una necessitat orgànica cultural.
Ens ofenem molt, però perquè sempre ens hem ofès molt, eh?
Però ara sembla
que estiguem a la que salta.
Més. Qualsevol cosa que dius:
"Què has dit? Com ho has dit?"
És veritat, és veritat,
el que passa és que també...
ara tothom porta
un micròfon a la mà, simbòlic, eh?,
que és la xarxa social.
Llavors,
com que tothom pot dir la seva...
sembla que hi hagi
més ofesos que abans.
No, el que hi ha són més micròfons.
¿I com seria el llenguatge políticament correcte,
parlar políticament correcte?
Quins exemples, per exemple...
Ostres, és que últimament...
Per jo dir: va, he de vigilar,
he de parlar políticament correcte.
Si fem una arqueologia
de les paraules,
una de les paraules
que més ha mutat,
un dels conceptes
que més ha mutat,
és el... el...,
quan jo era més o menys petit,
a la televisió es parlava
de "subnormals",
que era gent amb síndrome de Down.
Després es va parlar
de gent amb síndrome de Down,
llavors es va parlar de downs només,
després de discapacitats, després...
I això ha anat evolucionant,
sempre designa la mateixa realitat,
però cada dos, 3, 4, 5 anys
ha mutat per dir el mateix, eh,
per dir una persona
que li passa ix cosa.
Això és el llenguatge
políticament correcte.
I qui l'ha de fer servir,
el llenguatge políticament correcte?
Bueno,
cada vegada que un col·lectiu...
es queixi o reivindiqui
o pensi que ha estat menystingut,
els mitjans o el discurs públic
de masses ha de reaccionar
i posar-hi un nom
que no els ofengui.
Però llavors tota aquesta gent que diu: "Ja no podem parlar com abans".
No es pot.
Però per algunes coses
potser està bé.
Si tens rellevància pública
i, per tant,
les teves paraules són escoltades,
aquí sí que t'has de comportar.
Però si no hi ha micròfons
i hi ha vida en societat: un dinar,
una tertúlia, gent pel carrer...,
home, s'hauria de poder dir
gairebé tot, no?, és que si no...
De fet el llenguatge políticament correcte és... és...
un eufemisme darrere d'un altre.
Que està bé, que està bé.
Home, per no ofendre, està bé.
Però això s'haurà d'acabar.
Vull dir, arribarà un dia
que com parlarem? De què parlarem?
Com direm les coses?
A un calb com li haurem de dir?
Persona capil·larment...
És que no té cap sentit!
Has dit "calb"?
La Superoptimota proposa
altres maneres de dir-ho:
bola de billar, calb com un pom d'escala, xoll o simplement pelat.
El català és injuriós,
però tu no t'ofenguis!
¿Però què passa quan el llenguatge políticament correcte
arriba als mitjans?
La correcció política, de fet,
actua com una mena de pandèmia,
és a dir, s'estén ràpidament.
I s'estén ràpidament
perquè actua diríem... intimidant
reputacionalment, diria.
Intimidant reputacionalment vol dir, vol dir...
que si tu no et plegues
a la seva proposta,
és com si tant te fes ofendre, discriminar...
És una mica com dir:
"M'és igual ser masclista,
m'és igual ser racista",
per tant, la correcció política
té aquesta capacitat d'intimidar...
des d'un punt de vista ètic
i reputacional.
Però no sempre és negatiu.
Dins de la correcció política,
hi pot haver de vegades...
que les percepcions
que es volen canviar
siguin percepcions que efectivament no estan ben fonamentades.
Com, per exemple, en el cas del canvi climàtic, diguem-ne, si tu,
com l'altre dia va passar, a partir d'un article del The Guardian,
decideixes que en comptes
de dir-ne "canvi climàtic"
en diràs "crisi climàtica"
o "emergència climàtica",
el que estàs fent és ajudant a tenir unes percepcions més fonamentades.
En altres ocasions, en canvi,
el que estàs fent és
partir de la realitat que voldries
o bé de la llengua que voldries.
I, en aquests casos,
moltes vegades...
el que fas és entrar en conflicte amb la comunicació.
Últimament, per exemple,
trobo molt sovint "migrant"
en comptes d'"immigrant".
Si immigrant és la persona que arriba a un país per instal·lar-s'hi
i un emigrant és
la persona que marxa d'un país
per anar-se'n a un altre,
i un migrant és una persona que està anant d'un país a un altre,
doncs resulta que s'utilitza
aquest hiperònim, "migrant",
en el sentit d'immigrar.
I com que, a més a més, a això s'hi afegeix el tema del masculí genèric,
s'acaba dient "persones migrants".
I encara es va més enllà,
s'acaba dient "persones migrades".
Quan resulta
que l'adjectiu "migrat", en català,
doncs vol dir escàs, mesquí.
(sospira)
# (tema de la pel·lícula
"Taxi driver", Bernard Herrmann) #
Doncs no sé si li he trobat el truc a això d'insultar.
You talking to me..., pelacanyes?
No, no funciona.
You talking to me, moniato?
No, tampoc.
Ja ho tinc.
You talking to me, pallasso?
Pallasso, jo?
#
M'estàs dient "pallasso" a mi?
No veig ningú més aquí.
Doncs sí, soc pallasso.
Em dedico a això.
No te l'esperaves, aquesta.
Soc intel·ligent, eh?
"Intel·ligent"? Pss... Sense faltar.
Pallasso sí, però intel·ligent...
Hi ha límits que no puc traspassar.
-(música: es distorsiona)
-(disc de vinil: s'atura de cop)
Ja ho heu vist,
si voleu que us insultin,
aneu a València
que allà sí que en saben.
De fet, és el paradís
del maltractament verbal.
Espectacular.
Saps què, enviaré el meu enemic íntim cap allà...
i així quedarà ben insultat
de per vida, el gilipolles aquest.
Guillem!
Volia dir moniato.
Però és que és tan difícil
no dir "gilipolles".
"Gilipolles" és tan eufònic.
Fins i tot hi ha gilipolles
que encara no tenen clar que és
de gilipolles dir "gilipolles".
Mira,
el gilipolles del Joan Gripaus...
ens ha enviat
aquesta pregunta gilipolles.
Espera, que truco al Pau.
Ei, Pau, ens pots contestar això?
(Gripaus) "No entenc
per què no puc dir 'gilipolles'."
Per què no pots dir "gilipolles"?
¿Y tú me lo preguntas?
Doncs perquè ja hi ha
molts altres insults
per dir el mateix.
Imbècil, desgraciat, carallot,
burro, fins i tot.
Depèn de la intensitat
que li vulguis donar,
un terme una mica més fort o menys.
Per això, fer servir "gilipolles"
per dir, per exemple, "mitjamerda",
és un esnobisme, una pedanteria.
És el mateix que dir "table"
per dir, per exemple, "taula".
I a més...,
i a més a més per una altra cosa.
Perquè té un so
que no és propi del nostre codi
i, per tant,
el fa més difícil de pronunciar.
¿Oi que no t'esforces a dir,
per exemple,
els sons de l'àrab, eh,
les guturals,
o aquells típics
de les llengües eslaves,
o la doble zeta de l'italià?
Potser perquè ets
un cosmopolita de quilòmetre 600?
(mosca: brunzit)
Tots aquests savis tan purs
amb els seus àdhucs i homs
i tan carregats de llurs
m'estan tocant els quelcoms.
No sigueu irreverent, Maria Antònia.
El "quelcom" és sagrat.
Exacte: és sagrat!
Va molt bé pels discursos
i per dir missa.
Només per les grans ocasions!
No fa pels dies de cada dia?
Pels dies de cada dia,
deixem el "quelcom"
als parents de la Catalunya Nord,
que ells sí que el saben fer anar.
Aquí baix podem dir "una cosa",
"alguna cosa",
i si la frase és negativa
o interrogativa, "res".
Ai, caram!
Voleu res més o vaig plegant,
que ja és hora?
(brunzit)
I ara passem a una altra cosa.
No.
Passem a quelcom?
No.
Passem a res?
Més o menys.
El que passa és que anem
a publicitat i tornem de seguida.
I avui on viatja, "El llenguado"?
Avui a un lloc on parlen
català occidental i oriental alhora.
Tan alhora que des de fora
no se sap d'on són,
i és que de vegades
és una línia tan fina...
¿Ara em diràs que la divisòria entre el català occidental i oriental
és com una tanca metàl·lica
que separa cases i carrers
i que es veu, pràcticament?
Doncs sí, una mica sí que és així.
De fet, me'n vaig a Solsona
i t'ho ensenyo. Para bé l'orella.
Necessito un bany de bosc.
No, no, no, és broma,
és que soc de poble i m'enyoro.
He vingut al Solsonès i m'escapo a Lladurs, als camps de Cal Xalagues.
Això és un pi, concretament
la seva varietat és pinassa,
que és l'arbre més típic
del Solsonès.
I aquí, precisament,
podem veure dos classes de pi...
que són els mes típics
de la nostra comarca.
Si t'hi fixes, n'hi ha un
que té un to més vermellós...
i l'escorça més prima,
que és un pi roig.
De fet, al Solsonès,
en diem "rajolet".
Ah, rajolet.
Del pi roig
se'n sol dir "rojalet",
però en alguns llocs,
com a Solsona, han fet una metàtesi
i han canviat l'ordre
de dues vocals...
I a sota els pins
hi ha passat alguna bèstia.
Aquí podem veure clarament que
un porc fer hi ha fet festa major.
Aquí fa una mica de planellet que segurament s'hi va entollar l'aigua,
i el porc fer, de fet...
si busquem una mica
i fem una mica de porc fer...
Aviam, farem de porc fer aquí.
La humitat ja la tens.
Vale.
És una olor molt característica, l'olor de bosc.
Doncs el porc fer és el que busque: humitat, refregar-se...
fer-se aquí la seva banyadeta,
poder-se rascar una mica
i continuar el seu camí.
He vingut aquí a buscar paraules,
però de moment el que sento
és la remor del bosc
a la casa pairal del Daniel Rovira.
D'ell m'inquieten algunes vocals:
busque, refregar-se (amb e tancada).
Aquí hi ha alguna cosa
que no em quadra.
A tu t'agrada molt mossegar, eh?
Pues aquest és el ruc típic català.
És la raça autòctona de Catalunya: és el guarà català.
Veig que els hi encanta el pa, no?
Bueno, el pa...
el pa per elles és una gormanderia que els hi encante.
Una què?
Una gormanderia.
Gormanderia.
Una llaminadura.
Llaminadura.
Amb el pa sec les fas anar on vols,
l'únic que has de mirar...
He de vigilar amb els dits?
La mà plana.
Alguna bavada te l'enduràs, però.
Sí...
Veus? Sí, són molt delerudes del pa.
Molt què?
Molt delerudes.
Deledures.
Sí. Els hi fa deler,
els hi fa com anhel.
Els hi agrada molt.
Sí.
I lo bo que tenen és
que fan de desbrossadores naturals.
Clar.
No necessitem engegar-les,
ni ficà'ls-hi gasolina,
elles netegen, van pasturant...
Ui, ui.
Oh-oh.
És la Florinda?
La Xula.
Xula. Xula!
És molt mona.
Rosita! Mira que tinc!
No, eh? He de venir jo.
Doncs res, ni amb el pa ve.
Sort de la psicologia ruqueril
del Dani.
És desconfiada,
però si tu t'hi vas acostant
com si no anessis amb ella,
xerrem tranquil·lament,
llavors ella veu que...
Mira, ella veu que hi ha pa i...
Ella veu que ja no li fem cas i diu: "Ospa tu, aquí hi ha algo".
Què? Què hi ha aquí? Què hi ha?
Aaaara!
Ah, punyetera.
Ara ja sé com parla
un solsoní rural.
És qüestió de veure
com parlen els solsonins urbans,
que hi ha alguna cosa estranya
que no sé ben bé què és.
Vaig a investigar.
Els de Barcelona ens diuen
que som de Lleida,
els de Lleida ens diuen que som de Barcelona, i estem en un terme mig.
La gent de Solsona parlem una mica com el català oriental
i el català occidental.
Estem entremig, i tenim expressions i paraules de tots dos.
¿I si jo vulgues parlar amb algú que realment sap català d'aquí Solsona,
amb qui hauria de parlar?
Amb l'Eugeni Barniol,
que és el professor de català
de l'institut, que...
El vas tenir tu?
Si el vai tenir, sí, sí.
Doncs aniré a parlar amb ell.
Has d'anar a parlar amb ell.
Me'n vaig a veure'l.
Si aquest home ha ensenyat català
a mig Solsona,
a mi també podrà ensenyar-me
com parlen els solsonins.
A vegades parleu
com els de Barcelona,
i altres vegades com els de Lleida.
Quins són els trets distintius
del solsoní?
Sí que tenim característiques
com els de Lleida
i també com els de Barcelona.
Si els de Lleida
tenen 5 vocals àtones,
a Solsona en tenim 4,
i en canvi, a Barcelona, només 3.
Estem entre tots dos, és veritat.
Esteu entre dues aigües.
Sí, sí.
I llavors diem "home" (amb e tancada), com a Lleida.
Clar.
I, en canvi, no diem com a Lleida "panet" (amb a),
diem "panet".
Aquesta vocal neutra.
"Panet", "pa...".
Com també "veníem". A Lleida dirien "veníem" (amb e tancada).
A Barcelona sí que pronuncien
la vocal neutra,
fan: ell fica, ell posa, canta...
A Solsona diem: ell cante, agafe...
La tercera persona
és amb una e tancada.
I això com és que us passa
justament aquí, a Solsona?
Si vols, mirant-ho en un mapa...
Ah, molt millor! Molt millor!
Solsona ho trobaríem
més o menys per aquí,
predomina el central,
però molt a prop
del nord-occidental.
Llavors totes les poblacions que més o menys estiguin en aquesta línia?
Poden tenir característiques
del nord-occidental i del central.
Se'n diu català de transició.
No és ben bé ni carn ni peix:
ni central ni occidental.
Però la línia divisòria,
existeix, de veritat?
"A la carena de Sant Gabriel
se separen les aigües:
a llevant van a parar a la conca
del Cardener i el Llobregat;
a ponent, a la del Segre i l'Ebre.
"De la mateixa manera,
s'hi separen els parlars:
a un costat s'estenen
els dialectes occidentals,
a l'altre, els orientals.
"És un lloc
que permet captar molt bé
les continuïtats
entre la natura i la cultura".
I llavors la ratlla on seria, exactament?
Seria per aquí davant, mira...
La ratlla segueix bastant
la carretera,
o sigui, tot el que veiem al davant
cap a la dreta és català occidental,
i el que queda cap allà darrere,
que aniríem cap a Cardona,
per exemple,
tot allò és català oriental.
Totes les vocals neutres
van caure cap aquell costat,
i cap aquest costat d'aquí
no n'hi ha cap.
Si ens poséssim aquí, parlaríem
com a Lleida, Pirineus...
Cap allà... exacte!
I en aquest cantó, xerraríem
com a Girona, Barcelona...
Mm-hm! Exacte!
I si anéssim a preguntar
a les cases d'aquí sota,
veuríem que les cases que queden
cap allà parlen més occidental,
i, en canvi, les que queden
cap a l'altra banda, més oriental.
I tu has nascut aquí,
just a la línia...
A Solsona, exacte, que som a la línia, som al mig, i repartim joc.
Raül Garrigasait és traductor
i filòleg.
Dirigeix la col·lecció
de textos clàssics Bernat Metge...
i és escriptor.
La seva primera novel·la,
"Els estranys", molt premiada,
passa a la Solsona carlina
del segle XIX.
Era més o menys així.
Doncs m'agrada entrar per aquí,
per aquesta part de Solsona...
Això és el portal de Llobera,
i és una part...
que a mi em fa pensar
en la història,
perquè per aquí entraven
15.000 soldats carlins,
amb el pretendent Carles de Borbó,
fa 200 anys,
i entraven en un moment
que Solsona estave tota cremada,
per tant me la imagino com un
esquelet de ciutat gairebé, no?
Entraven, estava... (amb e tancada).
Sí, sí, aquí occidentalegen.
I com diries que és ser solsoní?
És ser d'un centre que és perifèric, alhora...
Ens ho mirem tot des del mig, però alhora tenim sempre la sensació...
de ser una mica una reserva,
en certa manera.
Ja...
I això d'aquí dalt què són,
els solsonins del passat?
Això són... De fet n'hi ha molts,
a Solsona, de personatges d'aquests.
Això són caps de biga,
n'hi ha per tota la ciutat
i tots tenen un aire com barroc,
que recorda una mica
els gegants de festa major...
Diu en Raül que la vida a Solsona
és lenta i una mica cerimoniosa.
I que cal vigilar
on poses els peus...
Aquí vigila no trespussis...
Com? No què?

Trespussis!
No ensopeguis...
"trespussar" és ensopegar...
No l'havia sentit mai, aquesta...
Doncs mira...
Cadascú ensopega com vol,
que això de fotre's de lloros
és molt personal.
El verb normatiu és "entrebancar",
encara que el DIEC també aplega "empassegar",
"encepegar", on la culpa és del cep,
i, agafeu-vos fort, "entropessar"!
Però també hi ha vida
fora de la norma:
"entrepassegar", "entre(m)pussar", "trepussar",
"tropissar", "trabucar-se",
"empuntegar-se"...
Qui no se la fot és perquè no vol!
I quines altres paraules solsonines em podries dir?
Mmm...
Aquí, per exemple, escatxiguem...
l'aigua escatxiga...
Aaah, esquitxar!
Sí, exacte!
O, per exemple, mengem madoixes...
Ah, madoixa! M'agrada molt!
Quan estem molt cansats, hem passat una temporada fent moltes coses...
estem descanistrellats.
Lo que en alguns llocs es diu "bull", aquí en diem "donegal".
Donegal.
Postada.
Postada! Què vol dir, "postada"?
És un prestatge!
Ah, molt bé!
Aquí a Solsona es fa servir,
per dir un ocell, un "moixó".
Un estavat,
que és lo que seria un escorpí!
Un estavat...
Un estavat!
El ratpenat... és un voliac.
Escatafall!
Escatafall...
Escatafall!
Què vol dir "escatafall"?
La gent que són molt sorollosos,
que els agrada molt la gresca...
"Oi, quin escatafall que fan!" Eh?
Amb en Raül ens acomiadem
a la catedral.
Encara m'ha d'ensenyar
una última cosa.
Hi veus res estrany, si mires amunt?
Home, està molt tort, no?
És com si fes equilibris,
l'edifici, una mica...
Sí...
És com un combat
entre l'ordre i la vida, això.
Crec que Solsona és una mica així,
hi ha la disbauxa de Carnaval,
i la solemnitat de Festa Major...
Aquí es veu tot això.
Sí, no?
Com s'aguanta, d'alguna manera.
(campanades)
Solsona fa venir gana,
si més no, a mi.
En Raül m'aconsella on anar.
Hola, bon dia...
Bon dia!
Ostres, quants pans,
quina bona pinta que tenen!
Sí, vine, passa que te'ls ensenyo!
Sí?
Mira! Aquests...
no són cuits en forn de llenya.
El forn de l'Àngela ha fet venir salivera a generacions de solsonins.
Ara fa pans de moltes menes,
d'aquests que ja no es troben
a tot arreu.
Mira, el llonguet!
Ah, "llonguet"!
El llonguet!
No ho havia sentit mai!
Abans se'n feien moltíssims...
Després van deixar de fer-ne perquè l'elaboració és una mica més lenta.
I ara se'n tornen a fer!
I aquí tenim un pa girat...
Pa girat? Jo en diria pa de pagès...
No, aquí en diem pa girat. Veus?
I llavors goita, l'estrella!
Aquest...
Ostres!
Un superpà de pagès!
Aquest et dura...
Però a mi m'agrada el pa calent!
Entrem al forn!
Oh! Quina bona pinta!
Mira, ja ha sortit aquesta fornada!
Ai, atansa'm la senalla!
La senalla?
La senalla, sí, sí,
això és la senalla!
Jo en diria cistella! Cistell...
A Solsona en diem una senalla, d'això.
Vols provar-ho tu?
Sí, em faria molta gràcia!
Vinga!
Ui, no hi arribo!
Sí!
Ah...
Baixa, baixa més...
Ara!
Hola!
Hola, Elis! Mira, el cove!
Hola!
Hola! Caram!
Cove? Què vol dir, "cove"?
El cove!
Això és el cove?
Sí, hi ha llocs que en diuen cistells... Aquí això és un cove!
Dins el cove hi ha tot el pa,
que se l'ha d'endur l'Elis.
Molt bé! L'Elis és la repartidora?
Exacte!
I et puc acompanyar, a repartir?
Sí!
Si m'ajudes a agafar el cove...
I tant!
Mira que bé! Vinga!
-Adeu, Àngela!
-Adeu, fins després!
Aquesta corba és una mica delicada.
Una mica complicada...
És important no carregar-se ningú...
Sí.
Que si te'ls fan pagar per nous... Adeu!
Anirem a aquell bar d'allà...
Aquí... molt bé...
Passaràs calor, potser
que et destrossis la jaqueta!
Què vol dir?
Això que fai jo, descordar.
Ah! Descordar! Em pensava que volies que em trenqués la jaqueta.
No, no, descordar i cordar!
Però com que avui fa molt sol,
la destrosses...
La destrosso...
Molt bé! Som-hi!

No cal que tanquem,
aquí no ens roben...
Ha-ha-ha!
No, però la jaqueta tan aviat
te la fan destrossar com trossar,
és a dir, cordar-te-la.
Eh! Adeu! Ha-ha-ha!
Ets molt coneguda, aquí a Solsona...
Sí, molt... viva i morta!
Què vol dir, "viva i morta"?
Que jo vaig ser la primera dona carnestoltes de Solsona.
De debò?
Sí!
La primera reina Carnestoltes? Ostres tu, quin honor!
Soc l'Elis... Hola!
L'any 2006 l'Elis va viure una
de les experiències més bèsties
per un solsoní.
I m'ha portat al taller Casserras perquè me'n pugui fer càrrec.
Aquí fan els gegants
i totes les figures del carnaval.
El Ferran i la Sesé estan treballant
i no els podem molestar gaire...
Hola!
Estarem aquí només mirant,
no us molestarem, eh?
Te'n recordes que t'he explicat que havia sigut la reina Carnestoltes?
Doncs vine que veuràs
el meu motllo en fang.
Vale, aviam...
Home, està molt bé, això...
Mira-te'l!
Han passat uns quants anys...
Estàs una mica diferent, però...
Tinc menos arrugues, però...
I després de ser reina Carnestoltes, què passa amb el teu gegant?
Fan un ninot que és com de palla
i llavors el cremen...
Et cremen, eh?
Sí, a mi em cremen.
Vas veure com et cremaven...
Sí, sí.
I què tal?
Bèstia! Va ser...
Home, la impressió és forta, perquè et veus allà estirat així i tal...
Però bueno...
#
Passada la primera impressió,
bé, bé, bé, bé...
És que ha de ser molt estrany, veure't allà cremada...
Sí! I anar al teu propi enterrament! I tot això!
Però està bé, és una cosa més del...
Aquest és el gegant boig de Solsona, del carnaval de Solsona.
El braç és articulat
perquè llavòrens et pique... Saps?
Quan va donant voltes et pique, i tu t'has d'acotar perquè no passi...
Acotar és ajupir, no?
Sí, exacte!
A Solsona en diem "acotar"...
Si no t'acotes, fa... pam!
Vale!
La veritat és que...
Veus pel carrer tota la gent acotats, ballant el bufi...
Ballant el gufi? Què és, el gufi?
Bufi! Bufi amb be, que és el ball que es balla sempre...
La cançó que es canta pel carnaval de Solsona, pels carrers.
I la veritat és que...
Ens l'estimem molt aquest gegant, nosaltres!
#
Si només em queda un solsoní
per veure, que sigui el Roger Mas.
Amb ell pugem al Castellvell.
# ...cap on vas...
# s'està menjant
tots els teus cacauets,
# la il·lusió amb què vas començar!
I com és que t'has quedat aquí,
a Solsona?
Doncs per això,
perquè necessito aquesta amplitud...
Bueno, està molt humanitzat, eh?
Sí?
Segons com ho comparis,
sembla que no, però...
realment està molt humanitzat!
Però en cinc minuts a peu et pots sentir en qualsevol època històrica,
perquè no trobes ningú...
Ets fill predilecte de Solsona...
Això és molta responsabilitat,
és molt gros... com ho portes?
No ho sé... és a dir...
és una cosa que...
per un cantó em fa vergonya...
Sí?
Sí! I per l'altre, em fa il·lusió!
Però això passa, a vegades, amb els regals... quan et fan un regal...
Jo crec que senzillament
és un reconeixement per...
per haver mostrat les pròpies arrels sense vergonya.
Perquè jo crec que...
Hi ha molta gent que,
per un cosmopolitisme mal entès,
a vegades s'amaga
les pròpies arrels,
i jo crec que el primer lloc on has posat els peus i has obert els ulls
és una cosa important...
I a partir d'allà és on tu voles
i te'n vas a voltar!
Creus que la teva música representa Solsona, aquest paisatge...
No, no la representa, però sense Solsona seria d'una altra manera.
O sigui que és veritat:
depèn de si has nascut a una banda
o una altra d'una carretera,
pot reflexar la manera com parles...
"Reflexar", Guillem?
Això és un barbarisme.
No, no, no!
# ...reflexada la teva llum! #
Ho deien els Sau!
I no poden estar equivocats!
Aquí tenim el "No tan Bàrbars",
a veure què en diu.
Voleu infinitius?
En Tarzan mataria
per algun d'aquests!
Són bàrbars, tots?
Barbarismes, vull dir!
No! N'hi ha un que no ho és!
Derramar!
Però només quan cal pagar una despesa entre tots els veïns,
és a dir, fer una derrama.
Que antipàtic, oi?
En canvi "reflexar",
per més que ho diguin els de Sau,
i "atinar", són bàrbars.
Tant com ho és "derramar"
si parlem d'abocar líquids.
Llavors és un barbarisme
i val més oblidar-se'n.
Acabem un nou "Llenguado"
on hem après com parlen a Solsona.
Idiota!
Eh!
Ets idiota amb l'accepció
original grega:
persona que només s'interessa
per les seves coses.
Has esmentat el teu reportatge de Solsona, i no el meu dels insults!
És veritat, és veritat...
Entre els insults i el solsonès,
avui hem pescat un bon grapat
de paraules fresques.
Sí, doncs va,
de la teva visita a Solsona,
em quedo amb que cal anar amb compte de no trespussar,
amb les gormanderies,
amb el verb escatxigar,
i també que quan no pots més... estàs descanistrellat.
Doncs jo, dels teus insults,
em quedo...
amb passerell, cul d'olla, moniato, pelacanyes, carnús i matxirulo.
Calia dir-m'ho així?
No, però ha estat divertit.
Fins al "Llenguado" que ve!
