
Ukrainian: 
Перекладач: Sergiy Aquila
Утверджено: Khrystyna Romashko
Привіт усім!
Насправді, я не йшла, а бігла сюди,
але це не головне.
Головне, що ви всі прийшли сюди.
І те, що я хочу вам розповісти,
це, мабуть, історія не стільки моя,
скільки передісторія кожного з вас.
Ось це, насправді, не мапа України.
Це мапа світу для 77%
населення нашої країни.
Рівно стільки, якщо вірити статистиці,
ніколи не були за кордоном.
І навіть ті 23%, які були, здебільшого
відвідують ось ці десять країн.
Увесь інший світ,
ось такий величезний світ,
він назавжди залишається сірим.
Років, мабуть, з п’яти, коли тато
розповів мені, що Земля кругла,
я мріяла перевірити це на практиці.

Russian: 
Транскрайбер: Khrystyna Romashko
Редактор: Hanna Leliv
Привет всем!
На самом деле, я не шла, 
а бежала сюда,
но это не главное.
Главное, что вы все пришли сюда.
И то, что я хочу вам рассказать,
это, наверное, история не столько моя,
сколько предыстория каждого из вас.
Вот это вот, это, на самом деле,
не карта Украины.
Эта карта мира для 77%
населения нашей страны.
Ровно столько,
если верить статистике,
никогда не было за рубежом.
А даже те 23%, которые были,
в основном посещают
вот эти десять стран.
Весь остальной мир,
вот такой вот огромный,
он навсегда остаётся серым.
Лет, наверное, с пяти,
когда папа рассказал мне,
что Земля круглая,
я мечтала это на практике проверить.

English: 
Translator: Madina Juarez
Reviewer: Robert Tucker
Hello everyone!
The truth is I didn't just walk,
I ran here,
but it's not important.
What's important is that you all came.
And what I want to tell you
is probably not so much my story
as it is yours.
So what we have here
is actually not a map of the Ukraine.
This is a map of 77%
of our country's population.
The exact same number,
according to statistics,
have never been abroad.
And even the other 23% that have been
mostly visit these ten countries.
The remaining world, this big world,
remains forever gray.
When I was about five
my father told me
that the Earth was round.
Since then I've wanted
to see it for myself.

Ukrainian: 
Мріяла-мріяла, але мене завжди
зупиняли три величезних кити:
я гадала, що це дорого,
що це небезпечно,
і що у мене ніколи не буде на це часу.
Але одного разу я все-таки наважилася.
І що б ви думали?
За сім місяців ми з подругою проїхали
40 тисяч кілометрів по 14 країнах світу.
І ось, скільки ми витратили.
Приблизно, як MacBook.
Скажіть, подорож навколо світу
за ціною MacBook – це для вас дорого?
Ви, напевно, здивуєтесь, але під час мандрівки
в кожній країні нам завжди щось дарували.
І часто це були гроші.
Це, мабуть, дивно. Ви думаєте:
"Хм, а нащо дарувати гроші
незнайомій людині?"
Я спочатку теж дивувалась,
але згадайте перше зображення.
Як мало людей серед нас подорожують,
але як багато з нас мріє про подорожі.
Коли якась людина бачить поруч когось,
хто зараз, у цей момент кудись їде,
а вона сама знаходиться в цій країні 
і не може поїхати, вона хоче підтримати.
Насправді, ми всі хочемо допомагати.

English: 
I dreamed about it,
but I was always stopped
by three giant whales:
I thought that it was expensive;
that it was very dangerous;
that I would never have time for it.
But then, one day I dared to do it.
And what do you think?
Fourteen countries in seven months,
we traveled 40,000 kilometers
me with my friend.
And this is how much we spent.
Close to how much a MacBook costs.
An around-the-world trip
for the cost of a MacBook,
would you say that's too much?
You will probably be surprised to hear
that we received gifts in every country.
And often it was money.
Might sound strange.
You are thinking,
"Hmm, why give money to a stranger?"
At first I was surprised too.
But think of the first picture,
how few of us travel,
and how many wish to travel.
So when a person sees someone nearby
who at the moment is traveling somewhere,
and this person himself is in that country
and cannot travel,
he wants to help.

Russian: 
Мечтала, мечтала, но меня
всегда останавливало
три огромных кита:
я думала, что это дорого,
что это очень опасно,
что у меня никогда не будет
на это времени.
Но потом
однажды я все-таки осмелилась.
И что бы вы думали?
За семь месяцев по 14 странам мира
мы проехали 40 000 километров
с моей подругой.
И вот мы сколько потратили.
Примерно как MacBook.
Скажите, кругосветка по цене MacBook —
это для вас дорого?
Вы, наверно, удивитесь, но пока мы ехали,
в каждой стране нам кто-то что-то дарил.
И часто это были деньги.
Наверно, странно. Вы думаете:
хм, а зачем незнакомому человеку 
дарить деньги?
Я так сперва тоже удивлялась,
но вспомните первую картинку —
как мало из нас путешествуют,
а как много из нас мечтают
о путешествиях.
Вот когда человек рядом 
видит кого-то,
кто уже сейчас, в этот момент,
куда-то едет,
а он сам находится в этой стране
и не может поехать,
он хочет поддержать.
На самом деле,
мы все хотим помогать,

English: 
In fact, all of us want to help out,
in some way, with something.
In Kazakhstan we met a very rich man,
he was incredibly rich.
He was so taken up by our story
that he told me,
"You know, I am 45, I am a millionaire,
but I've never traveled anywhere at all.
I can't even leave my business
for two weeks.
And you are so young, absolutely broke,
but you are traveling,
and I am like a fool here in my jeep."
So what I want to tell you:
You can be a millionaire,
but yet you might not dare
to reach your dream.
Or, you can be poor,
and chase after it
to the end of the world.
What does "dangerous" mean?
This is how I see
an around-the-world trip,
and this is how my mom sees it.
(Laughter)
In fact, I am confident
that 99% of moms see it this way.
That's why they are moms. They worry.
But, think for a moment,
what would happen
if Mohammed Ali's mother
didn't let him go into the ring?
Would he listen to her?

Russian: 
хоть как-то, хоть чем-то.
В Казахстане мы встретили 
очень богатого человека,
невероятно богатого.
И его настолько потрясла 
наша история,
что он мне сказал:
«Ты знаешь, мне 45 лет,
я миллионер, но я нигде не был, вообще.
Я не могу даже на две недели
свой бизнес оставить.
А вы, вы такие молодые, 
абсолютно нищие,
но вы едете сейчас, а я как дурак
тут в своём джипе».
Так вот что я вам хочу сказать:
вы можете быть миллионером,
но вы так никогда и не отважитесь
осуществить свою мечту.
Или можете быть абсолютно нищим,
но помчитесь за ней хоть на край света.
Ну что такое опасно?
Вот-так вот я вижу 
кругосветное путешествие.
А вот так его видит моя мама.
И на самом деле, я уверена,
что 99% мам, они вот так
всё и видят.
На то они и мамы. Мамы должны бояться.
Но подумайте на секунду: что было бы,
если бы Мухаммеду Али
мама не разрешила выйти на ринг?
Он бы её послушал?

Ukrainian: 
хоч якось, хоч чимось.
У Казахстані ми зустріли
дуже заможного чоловіка,
неймовірно заможного.
І його настільки вразила
наша історія, що він сказав мені:
"Ти знаєш, мені 45 років,
я мільйонер, але я взагалі ніде не був.
Я не можу навіть на два тижні
залишити свій бізнес.
А ви, ви такі молоді,
абсолютно без гроша,
але ви зараз подорожуєте, а я тут 
як дурень у своєму джипі".
Так от, що я хочу вам сказати:
ви можете бути мільйонером,
але ви так ніколи і не наважитеся
здійснити свою мрію.
Або ж можете бути повним жебраком,
але помчите за нею хоч на край світу.
Тепер про небезпечність.
Ось так бачу подорож навколо світу я.
А ось так його бачить моя мама.
(Сміх у залі)
І насправді, я впевнена,
що 99% матусь бачать все саме так.
На те вони і мами. Мами мають боятися.
Але задумайтесь на хвильку,
що було б, якби мама Мухаммеда Алі
не дозволила йому вийти на ринг?
Він би її послухався?

English: 
Or, what if Neil Armstrong
did what his parents told him to do.
Maybe, he would have become
a doctor, or a dentist,
but then he would never have got to
skip around on the Moon surface.
I believe that behind every great victory
there is a small one.
Maybe not so significant,
but still a very important one,
equally important to both heroes
and common folk.
A victory over parents' will.
Because only after proving
that you are able to follow your heart,
and act maturely,
do you become independent.
What about lack of time?
Often we don't have time to decide.
I was asked, "What was the most
difficult thing during your travel?"
Oddly enough, the hardest part
was taking that first step.
When I decided to set out
on a trip around the world,
I found a few jobs,
and a travel companion.
We planned together,
mapped out the route,
built schemes, blah blah blah.
Exactly a week before departure
I received a text message,
"Anya, sorry, but I'm not going anywhere."

Ukrainian: 
Або, що було б, якби Ніл Армстронг
пішов на повідку у своїх батьків?
Ну, ймовірно, став би
лікарем, стоматологом,
але так і не пострибав би
ніколи по поверхні Місяця.
Я впевнена, що за кожною
великою перемогою стояла маленька,
може, не така значна,
але дуже важлива.
І важлива вона як для героїв,
так і для цілком звичайних людей.
І це перемога над волею власних батьків.
Тому що тільки довівши свою здатність
слідувати своєму серцю,
здатність бути дорослим, тільки тоді
ви станете самостійними.
Що таке - "немає часу"?
Найчастіше у нас немає часу
просто прийняти рішення.
Мене запитували: "Що було для вас
найскладнішим під час вашої подорожі?"
Як це не дивно, але найскладніше –
це зробити свій перший крок.
Коли я вирішила поїхати
у подорож навколо світу,
я знайшла кілька робіт,
я знайшла собі попутника.
Разом ми планували, розробляли маршрут,
будували схеми, бла-бла-бла.
Але за тиждень до старту я отримала СМС:
"Аню, вибач, але я нікуди не поїду".

Russian: 
Или что было бы, если бы Нил Армстронг
пошёл на поводу воли родителей.
Ну, может быть,
стал врачом, стоматологом,
но так никогда и не попрыгал бы
по поверхности Луны.
Я уверена, что за каждой огромной победой 
стояла маленькая.
Может, не такая значительная,
но очень важная. Важная, как для героев,
так и абсолютно для простых людей.
Победа над волей собственных родителей.
Потому что только доказав свою
способность следовать своему сердцу,
быть взрослым,
вы станете самостоятельным.
Что же такое — нет времени?
Чаще всего у нас нет времени
принять решение.
Меня спрашивали, вот что у вас
было самым сложным
во время вашего путешествия?
Как ни странно, самое сложное —
это сделать первый шаг.
Когда я решилась отправиться
в кругосветное путешествие,
я нашла несколько работ,
я нашла себе попутчика.
Мы вместе планировали,
разрабатывали маршрут,
строили схемы, бла-бла-бла.
Ровно за неделю до старта
я получила смс:
«Аня, извини, но я никуда не поеду».

Russian: 
Вот, мама его не пустила.
И вы знаете, для меня это был шок.
Огромный, вот просто потрясение.
Мне казалось, ну всё, кранты, 
крест на моей идее.
Никуда я не поеду, ничего не произойдёт.
Но дня через два я оправилась,
начала думать,
как же решить ситуацию,
и позвонила своей близкой подруге Марусе.
И сказала ну вот примерно так:
«Марусь, поехали в 
кругосветку автостопом».
На что Маруся мне вполне 
логично ответила:
«Ты что — рехнулась?»
Но, вы знаете, она подумала
и через два часа сказала:
«Я еду».
То есть человек за два часа
принял решение автостопом
поехать в кругосветку, с подружкой,
поехать по всем странам,
не имея денег, ничего вообще за спиной.
И мне кажется, вы знаете, когда Гагарину
сказали: «Хочешь полететь в космос?»,
он не думал ни минуты.
Не бойтесь принимать важные решения
в своей жизни быстро. 
Потому что, когда вы думаете,
что вы сможете принять решение потом,
на самом деле, вы уже сейчас принимаете
решение ничего не менять.
И это самое страшное.

Ukrainian: 
Мама його не відпустила.
І ви знаєте, для мене це був шок,
дуже великий, справжнє потрясіння!
Мені здалося, що все, кінець,
що це хрест на моїй ідеї,
що я нікуди я не поїду 
і нічого не відбудеться.
Але через два дні я оговталася,
почала думати, як вирішити ситуацію.
Я подзвонила своїй близькій подрузі
Марусі і сказала ось приблизно таке:
"Марусю, поїхали у подорож навколо світу?"
На що Маруся мені відповіла:
"Ти там з глузду з’їхала?"
Але, ви знаєте, вона подумала
і через дві години відповіла:
"Я їду".
Тобто людина за 2 години вирішила поїхати
у подорож навколо світу автостопом,
поїхати з подружкою по всіх країнах,
не маючи взагалі нічого за душею.
Ви знаєте, коли Гагаріна спитали,
чи хоче він полетіти у космос,
він не думав ні хвилини.
Не бійтеся приймати
важливі рішення швидко,
бо коли ви думаєте, що зможете
прийняти це рішення потім,
насправді, ви вже зараз
приймаєте рішення нічого не міняти.
І це найстрашніше.

English: 
His mom wouldn't let him.
And you know, I was shocked.
It was overwhelming.
I thought, "This is it,
there goes my plan.
Cross it all out. I'm not going anywhere,
nothing will happen."
But two days later I felt better
and started thinking
about how to solve the situation,
and called my close friend Marusya,
and said something like this:
"Marusya, let's go hitchhike
around the world."
To which Marusya's
most logical response was,
"Have you lost your mind?"
But she thought about it,
and two hours later said,
"I am going."
Meaning, in two hours this person decided
to hitchhike around the world
with a friend,
travel to all the countries,
without any money,
with absolutely no backing.
I think when they asked Gagarin,
"Do you want to fly into space?",
he didn't hesitate for a moment.
Don't be afraid to make fast
important decisions in your life quickly,
because when you think
of leaving the decision to later
in fact, you are already taking
the decision not to change anything,
and that's the scariest part.

Ukrainian: 
Одного разу ми хотіли
поїхати у Китаї в Шаолінь.
Ми подивилися по карті,
що Шаолінь
знаходиться поряд з містом Диньфень.
Ми знайшли його у навігаторі,
приїхали, але Шаоліня там не було.
Ми спитали: "А чому тут немає Шаоліня?"
А нам відповіли: "Це не той Диньфень,
у нас їх тридцять сім штук у Китаї".
(Сміх у залі)
Ми схибили на тисячу кілометрів.
Тим не менш, ми доїхали до
своєї мети і я хочу сказати,
не важливо, на скільки ви помилитеся,
на кілометр, тисячу, чи десять років –
ідіть до своєї мети і рано
чи пізно ви її досягнете.
Першою країною
на нашому шляху була Росія.
Ми пошили собі ось такі комбінезони,
бо, з одного боку, нас було
добре видно на дорозі,
а з іншого, ми хотіли мати при собі щось,
що нагадувало б нам про Україну,
але тягти кульок із землею
було якось незручно.
У Челябінську ми зупинилися
у домі однієї старої жінки,
яка за часів СРСР займала високу посаду
на оборонному підприємстві,
будувала танки, була майором КДБ тощо.

Russian: 
Однажды мы хотели поехать
в Китае в Шаолинь.
Мы посмотрели по карте, что Шаолинь
находится рядом с городом Дыньфень.
Мы забили его в навигатор, приехали,
а Шаолиня-то и нет.
Мы такие: а почему нет Шаолиня?
И тут нам говорят: «Так это 
не тот Дыньфень,
у нас их 37 штук в Китае».
И мы промахнулись на тысячу километров.
Тем не менее, мы доехали к своей цели.
И я хочу сказать, что не важно,
ошибётесь вы на километр, тысячу,
на десять лет, —
идите к своей цели, и рано или поздно
вы её достигнете.
Первая страна по нашему маршруту
была Россия.
Мы пошили себе вот эти комбинезоны.
Потому что, с одной стороны, 
нас хорошо видно на дороге,
а с другой стороны, мы хотели
при себе иметь что-то,
что бы нам всегда напоминало
об Украине.
Но кулёк с землёй тащить
как-то было неудобно.
И мы в Челябинске остановились в доме
у одной старухи,
которая в советские времена
занимала огромную должность

English: 
While in China we wanted to visit
the Shaolin Temple.
We saw from a map that the Shaolin Temple
was near the town of Dengfeng.
We entered it into GPS, made it there,
but, oops, the Shaolin Temple
wasn't there.
So we were like,
"Why is there no Shaolin Temple?"
And then we were told,
"This is not the Dengfeng,
there are 37 of them in China."
We were out by 1,000 kilometers.
But, we made it there.
You know, it doesn't matter
if you are out by a kilometer,
a thousand, or even ten years,
keep going towards your goal,
and sooner or later you will reach it.
The first country on our route was Russia.
We made ourselves these outfits
so that we were visible on the road,
and we also wanted to have
something on us
that would always remind us
of the Ukraine.
It wouldn't be easy
to carry a sack of our homeland soil.
In Chelyabinsk we made a stop
at an old lady's house,
who, during Soviet times,
was a high-ranking official
at a defense plant,
built tanks, and was a KGB major.

English: 
I will remember her
for the rest of my life.
Here is why, take a look,
I am in my outfit,
I couldn't be mistaken
for a Swede in Russia.
You can see who I am, but this old lady
still glanced at us and asked,
"So where are you from?"
I said, "We are Ukrainians,
from the Ukraine."
Her response was, "What Ukrainians?
I was in Kharkov in 1976 building tanks,
there were no Ukrainians.
Ukrainians don't exist. You don't exist."
I was staring at her
but it was just not adding up.
And then it dawned on me that still now,
not only in Russia,
but also in the Ukraine, and Belarus,
and many other former Soviet republics,
there are many people who, in their minds,
still live in Soviet Union.
And the past twenty years of history
are like problems with the television
not letting you enjoy your favorite show.
At first I felt really hurt and offended
by what she said.
But then I understood
one very important detail.
It doesn't matter what others tell you.
What's important is what you believe in.

Russian: 
на оборонном предприятии,
строила танки, майор КГБ.
Я эту бабку запомнила на всю жизнь.
И вот почему: смотрите, я в комбинезоне,
сложно меня принять за шведку, наверно,
в России.
Понятно, кто я, откуда, но бабка
всё равно на нас так посмотрела
и говорит: «А откуда это вы 
такие к нам приехали?»
Я говорю: «Мы украинцы, из Украины».
«Какие украинцы? Я вот в 1976 году
в Харькове танки строила —
не было там никаких украинцев».
Не существует украинцев.
Все, нет вас.
Я на неё смотрю и понимаю,
что у меня в голове просто
картинка не сходится.
А потом я поняла, что до сих пор
не только в России, здесь, в Украине,
в Белоруссии,
во многих бывших советских республиках
живёт огромное число людей,
которые ментально по-прежнему
находятся в Советском Союзе.
И последние двадцать лет истории
для них как помехи в телевизоре,
которые любимую передачу
мешают смотреть.
И то, что она сказала, сперва меня 
дико обидело и задело.
Но потом я поняла
одну очень важную вещь.
Не важно, что вам говорят другие.
Важно, во что вы сами верите.

Ukrainian: 
Я ту стару запам’ятала на все життя,
і ось чому: дивіться, я в комбінезоні,
важко, мабуть, було
прийняти мене за шведку?
Зрозуміло, хто я і звідки, але та стара
все одно подивилася на нас і каже:
"А звідки ви такі до нас приїхали?"
Я кажу: "Ми українці з України".
На що вона нам відповіла:
"Які українці? Я у 1976 році
у Харкові танки збирала,
не було там ніяких українців!
Не існує українців! Все, немає вас!"
Я на неї дивилася і розуміла,
що в мене в голові пазл
не складається.
А потім я зрозуміла, що й досі не тільки
в Росії, але й тут, в Україні, у Білорусії,
у багатьох колишніх республіках СРСР
мешкає велика кількість людей,
які й досі ментально знаходяться у СРСР.
А останні двадцять років історії
для них як перешкоди у телевізорі,
які заважають дивитися улюблену передачу.
І те, що вона сказала, спочатку
зачепило мене і дуже образило,
але потім я зрозуміла одну важливу річ:
не важливо, що вам кажуть інші люди,
важливо те, у що ви самі вірите.

English: 
Don't ever let anyone else
trample your inner faith.
Then, in Kazakhstan,
we were brought inside a yurt.
Kazakhstan is very hospitable country.
We were invited to a restaurant
to taste the national cuisine.
I was brought this huge tub
of some kind of soup
and was told,
"Eat, it's a national delicacy."
I immediately knew in my heart
that something wasn't right.
It was a complete mystery
as to what was meant by national delicacy.
So I began to eat, noticing that
I was chewing something white and weird.
Then they said, "Oh, that is the most
delicious part, it's horse's rectum."
At that moment you have no idea
how I was able to keep on chewing.
But I want to say that these people
were kind and hospitable,
they always give from the heart,
and they believed it was the best.
Take it, even if it's horse's rectum.
(Laughter)
(Applause)

Ukrainian: 
Ніколи не дозволяйте іншій людині
паплюжити вашу внутрішню віру.
Потім у Казахстані нас привели в юрту.
Казахстан – дуже гостинна країна
і нас запросили до ресторану,
щоб ми скуштували національну кухню.
Мені принесли величезний баняк із супом
і кажуть: "Їж, це національний делікатес".
Знаєте, у моєму серці відразу
з’явилася недобра підозра.
Абсолютно незрозуміло, які в кого
національні делікатеси.
Добре, я почала їсти, жую собі
щось біле і незрозуміле,
аж тут мені кажуть: "О, це смакота,
це пряма кишка коня!"
(Кашляє)
Ви навіть не уявляєте собі, 
чого мені коштувало дожувати її.
Але я хочу сказати, що люди –
добрі й гостинні,
вони щось вам дарують від усього серця
і вважають, що це найкраще,
тому приймайте це, навіть
якщо це пряма кінська кишка.

Russian: 
Никогда не позволяйте другому человеку
растоптать вашу внутреннюю веру.
Потом в Казахстане нас привели в юрту.
Казахстан —
невероятно гостеприимная страна.
И нас пригласили в такой ресторан
попробовать национальную кухню.
Мне принесли огромную бадью
с каким-то супом
и сказали: «Ешь, национальный деликатес».
Я, знаете, сразу что-то недоброе
заподозрило сердце. Абсолютно непонятно,
какие у кого национальные деликатесы.
Ну, я начала есть, жую, жую,
что-то белое такое, непонятное.
Тут говорят: «О, это же самое вкусное,
прямая кишка коня».
Я на этом моменте, вы себе 
не представляете,
чего мне стоило её дожевать.
Но я хочу сказать — люди, они добрые,
гостеприимные,
что-то от всего сердца вам дарят,
и считают, что это лучшее.
Принимайте это, даже если это
прямая кишка коня.

Ukrainian: 
Ми весь Китай об’їздили, із заходу
на схід, із півночі на південь.
І ось одного разу ми ночували
у глухому китайському селі.
У нас була невеличка кімната
і пів цієї кімнати займало ліжко.
І що б ви думали? Ми спали
на тому ліжку увісьмох!
Я з Марусею і вся родина.
Ні, це не якісь там сексуальні збочення,
просто і досі у багатьох селах Китаю
немає центрального опалення.
Люди сплять усі разом на одному ліжку,
під однією ковдрою, щоб зігрітися.
Потім, в іншому містечку до Марусі
підійшов хлопчик років п’ятнадцяти.
Він здивовано подивився на неї,
як на якусь зірку з Голлівуду, і сказав:
"А можна мені помацати твоє волосся?"
Вона відповіла: "Ну помацай, а що таке?"
А він і каже: "Ти перша
блондинка у моєму житті".
(Сміх)
Просто уявіть собі, як це бути першою
блондинкою у житті 15-річного хлопця.
(Сміх)
А потім ми поїхали у Таїланд,
де блондинками нікого не здивуєш.

Russian: 
Мы весь Китай проехали, просто вот с запада 
на восток, с севера на юг.
И однажды мы ночевали в глухой-глухой
китайской деревушке. Это была
небольшая комната.
И половину комнаты занимала кровать.
И что бы вы думали? Мы спали на этой
кровати ввосьмером.
Мы с Марусей и вся семья.
Нет, это не какие-то
сексуальные извращения,
просто до сих пор во многих
деревнях Китая
нет системы центрального отопления.
И люди спят все вместе
на одной кровати,
под одним одеялом,
чтобы согревать себя.
А потом, в другом городке,
к Марусе подошел мальчик 15 лет,
абсолютно потрясённый,
он смотрел на неё, как на какую-то
звезду голливудскую, и сказал:
«А можно мне потрогать твои волосы?»
Она такая: «Ну потрогай, а что такое?»
Он говорит: «Ты первая блондинка
в моей жизни».
Вот представьте, что такое
быть первой блондинкой
в жизни 15-летнего парня.
Ну, потом мы поехали в Таиланд,

English: 
We traveled throughout the whole of China,
from West to East,
and from North to South.
And one day we spent the night
in a remote Chinese village.
It was a small room.
Half of the room
was taken up by a bed.
And what do you think?
Eight of us slept on that bed,
me and Marusya and the entire family.
It was not some sort of
sexual perversion.
The thing is that still now some
Chinese villages lack central heating,
so people sleep together in one bed,
under one cover to stay warm.
And then in another city
a 15-year-old guy came up to Marusya,
he was absolutely amazed,
he was staring at her as if she were
some kind of Hollywood celebrity,
and said, "May I touch your hair?"
She was like,
"Sure, touch it, what's the matter?"
And he said,
"You are the first blonde in my life."
Just imagine what it's like to be
the first blonde in a 15-year-old's life!
Then we took off to Thailand,
where blondes are nothing new.

English: 
I'm sure most men know about
Thailand's wonders.
We decided to amuse ourselves by visiting
one of the late night hangouts.
I've never been to a strip club.
So, my eyes were like these,
I was blushing.
I elbowed Marusya and said,
"Marusya, video it, we'll make
a fortune by posting it on YouTube."
But of course, they saw us.
A large woman came up to us and said,
"Give me the camera. I will kill you."
Marusya was like, "Who? What?
We didn't do anything."
Then the scrimmage began.
Her friends ran up to her,
together they were way cooler than
D'Artagnan of the three musketeers.
And then it was like
a nude zombie apocalypse.
Stark-naked women were flying off
the stage straight at us.
Some with their work tools.
I think up to that moment
some men there envied me.
What can you possibly think of
while being beaten with a dildo?
Just for a moment.

Russian: 
где блондинками никого не удивишь.
Хотя многие мужчины, наверно, знают,
чем может удивить Таиланд.
Вот и мы решили удивиться
и пошли в один такой
ночной притон.
Я до этого никогда не была
даже на стриптизе.
То есть у меня были вот такие глаза,
я была красная, как маков цвет,
и подбила Марусю, говорю: 
«Маруся, снимай,
сейчас мы этим видео на Youtube
просто миллион долларов заработаем».
Но нас, конечно же, заметили.
К нам подошла огромных пропорций дама,
говорит: «Отдавай камеру, убивать тебя буду».
Маруся такая: «Кто? Что? Мы ничего 
не делали».
И тут началась потасовка.
К ней начали подбегать её подружки,
которые вписываются круче,
чем д'Артаньян за мушкетёров.
И тут, в какой-то момент, знаете,
как голый зомби-апокалипсис.
Прямо со сцены на нас начали слетать
вот эти дамы, абсолютно голые.
Некоторые из них слетали прямо
с рабочими инструментами.
Вот, наверно, до этого момента
кто-то из мужчин в зале мне завидовал.
Вот подумайте, что думает человек,
которого по голове вдруг 
бьют фаллоимитатором.
Вот на секундочку. 
Они шипят как кошки,

Ukrainian: 
Хоча багато чоловіків, мабуть,
знають, чим може здивувати Таїланд.
Ось і ми вирішили здивуватися
і пошли в один нічний притон.
Я до того ніколи не була навіть на стриптизі.
У мене були ось такі очі, я почервоніла,
як спечений рак, і кажу Марусі:
"Маруся, знімай! Ми на цьому відео
мільйон доларів на Youtube заробимо!"
Але нас, звичайно ж, помітили.
До нас підійшла величезних розмірів
дама і почала кричати:
"Віддавай камеру, вбивати тебе буду!"
Маруся така: "Хто? Що?
Ми нічого не робили!"
І тут почалася бійка.
До нас підбігли її подружки,
які почали заступатися за неї,
як д'Артаньян за мушкетерів.
Раптом почався якийсь
голий зомбі-апокаліпсис!
Зі сцени на нас почали кидатися
всі ті абсолютно голі дами.
Деякі з них тримали в руках
свої робочі інструменти.
Мабуть, до цього моменту хтось
із чоловіків у залі мені заздрив.
Просто уявіть, що думає людина, яку
по голові лупцюють фалоімітатором?

Russian: 
у них огромные ногти, заточенные.
Из нас летят волосы, а мы, 
спина к спине,
отбиваемся. Двадцать человек, голых.
То есть, неважно, кто тебя бьёт —
голая красивая женщина
или одетый некрасивый мужчина —
это одинаково больно.
Кое-как, с грехом пополам, нас заставили
удалить видео,
мы оттуда выбрались, и сперва 
мы были такие несчастные.
Но, на самом деле, Таиланд нам
очень сильно пригодился.
Как боевая школа на всю жизнь.
Потому что в Малайзии на нас
напали три индуса.
Значит, индусам очень хотелось секса,
а нам очень не хотелось,
чтобы индусам захотелось того,
чего они хотели. Три индуса.
Но они не ожидали, что мы прошли
суровую школу Таиланда,
а что нам три индуса после
двадцати тайских жриц любви?
И мы их победили, абсолютно неожиданно
для них самих. И они, в акте
величайшего уважения и смирения

English: 
They were hissing like cats,
and they had long, sharp nails.
Our hair went flying, but standing
back-to-back we fought.
Twenty naked people.
It doesn't matter who is beating you,
a beautiful, naked woman
or a fully-clothed, ugly man,
it hurts the same.
In the end they somehow
made us delete the video.
We got out of there, and at first
we were so unhappy.
But, actually, the Thailand experience
was useful later.
It was a training school for life.
In Malaysia we were attacked
by three Indians.
They were hot for sex,
and we really did not like the Indians
wanting what they wanted.
They were unaware that we had gone
through tough Thai schooling.
Three Indians had nothing on us
after twenty Thai prostitutes.
We beat them,
it was totally unexpected, even for them.
As a token of great respect and humility
they gave Marusya
the brass knuckle-dusters,
the same ones they threatened us with.
(Laughter)
(Applause)

Ukrainian: 
Вони шиплять, як кішки,
у них довжелезні загострені нігті.
Нам висмикували волосся, а ми,
спина до спини, відбивалися від них.
20 голих жінок, але, насправді,
неважливо, хто вас б’є,
гарна оголена жінка, чи одягнений
негарний чоловік
- це однаково боляче!
Але сяк-так, правдами-неправдами
нас змусили видалити відео.
Коли ми звідки вибралися, то
спочатку були дуже нещасні,
але, насправді, Таїланд нам став у нагоді.
Це було як бойова школа на все життя.
Бо в Малайзії на нас напали три індуси.
Індусам дуже хотілося сексу,
а нам дуже не хотілося,
щоб індусам хотілося того, що вони хотіли.
Але вони не очікували, що
ми пройшли сувору школу Таїланду.
А що нам три індуси після
20 тайських жриць кохання?
І ми їх перемогли, що було
зовсім несподівано для них самих.
І вони, з повагою і смиренністю,
подарували Марусі кастет.
Той самий, яким нам до цього погрожували.
(Сміх і оплески)

Ukrainian: 
Але не все так просто.
З цим кастетом нас затримали 
на кордоні з Сінгапуром.
Виглядало це приблизно так:
Сінгапур – це дуже сувора країна.
Там захмарні штрафи, плюнув
повз урну – заплатив 400 доларів.
Там б’ють палицями, карають різками,
там і досі існує смертна кара.
І от ми, дві дурепи, приїхали, 
про кастет забули,
а це, пардон, холодна зброя.
І от я проходжу крізь металодетектор
і радісно кричу: "Я в Сінгапурі!"
І тільки чую, як позаду мене
починає волати сирена, я обертаюсь,
а Марусю вже обличчям у підлогу, в’яжуть,
руки заламують і виймають той кастет.
Ось тут ми й згадали, що таке секс,
бо нас допитували дві години,
але якось, слава богу, відпустили.
Але ми йдемо по наростаючій!
Прилетіли ми в Індонезію.
Ох, непередбачувана Індонезія!
За час нашої подорожі автостопом
ми змінили кілька сотень машин.
З ким ми тільки не їздили:
ми їздили з бандитами,
ми їздили з революціонерами,

Russian: 
подарили Марусе кастет, которым
нам же до этого угрожали.
Но не всё так просто.
С этим же кастетом нас повязали
на границе с Сингапуром.
Причём выглядело это примерно так:
Сингапур — это безумно строгая страна.
Там заоблачные штрафы. 
Плюнул мимо урны —
четыреста долларов, оп.
Там побивают палками, 
там секут розгами.
Там до сих пор смертная казнь.
И вот мы, такие две дуры, приезжаем,
забыли про кастет.
А это, пардон, холодное оружие.
Я так только прохожу рамку 
металлоискателя,
такая иду: «Я в Сингапуре!»
И только слышу как сзади
за моей спиной
начинает верещать вот 
эта система охраны.
А Марусю уже мордой в пол, вяжут,
руки заламывают и вынимают этот кастет.
Вот тут-то мы и вспомнили, что такое секс.
Потому что нас допрашивали два часа.
Но кое-как, слава богу, нас отпустили.
Но мы идём по нарастающей.
Прилетели мы в Индонезию.
Ох, Индонезия непредсказуемая.
Чтоб вы понимали, мы за время 
автостопного нашего путешествия
сменили несколько сотен машин.
Мы с кем только не ехали:
мы ехали с бандитами, мы ехали
с революционерами,

English: 
But not everything was this easy.
These same knuckle-dusters tied us up
at the Singapore border.
And it played out like this:
Singapore is an insanely strict country
with outrageous fines.
If you spit and miss the bin -
you pay 400 dollars. Oops.
There are stick beatings,
there's birching.
They still have the death penalty.
So there we were, two fools,
the knuckle-dusters forgotten.
But, oops, classed as weapons.
I've just passed through a metal detector,
so I go, "I'm in Singapore!"
And then I hear a loud
security alarm blasting off,
I turn to see that Marusya
is forced face down on the floor,
her hands tied,
the knuckle-dusters removed.
Here sex came back to mind,
because we were questioned for two hours.
Thank God, they let us go.
But we continued.
We flew into Indonesia.
Oh, Indonesia is unpredictable.
So you get the idea:
During our hitchhiking journey
we rode in several hundred cars.

Ukrainian: 
їздили з контрабандистами.
Одного разу їхали з работорговцем!
Уявіть, він собі керує і розповідає мені,
що він таджиками торгує, як помідорами.
Чотириста доларів і в тебе є свій раб.
А я така дивлюся на блондинку Марусю
і думаю, за скільки нас продадуть?
Але нічого не сталося, все ідеально,
все прекрасно, ніхто нам нічого не зробив.
І тут ми приїжджаємо в Індонезію, вночі.
Я замовляю таксі, легальне таксі,
абсолютно легальний сервіс.
Приїжджає біла автівка, виходить
прекрасний мужчина у білій сорочці.
І що ви думаєте? Ось він нас і пограбував.
Як? Як взагалі таке може 
могло трапитися?
Ми їхали з работорговцем
і з нами нічого не сталося,
а таксист з легального сервісу вкрав
у нас половину речей з рюкзака.
Але, як би там не було,
ми рухалися далі й не журилися.
Потрапили на Філіппіни.
Філіппіни – це така собі
класична казка, рай, Баунті.

English: 
We rode along with all sorts of people:
bandits, revolutionaries, smugglers.
Once we rode with a slave trader.
Picture him driving and telling me
how he sells Tajiks at the market
like tomatoes.
For 400 dollars you can get a slave.
So, I'm in the car,
look at the blonde Marusya,
and wonder what would our price be.
But nothing happened, all went great,
no one hurt us.
And then we arrived in Indonesia.
It's nighttime.
I call to get a cab at an absolutely
legit cab service.
A white car drives up,
and out comes a good looking man
in a neatly pressed white shirt.
And what do you think?
He robbed us.
How can it be that you ride with
a slave trader and nothing bad happens,
but a cabbie from a legit service
takes half the things from your backpack,
just like that!
But we kept going without getting upset.
Ended up in the Philippines.
The Philippines are a classic fairy-tale,
paradise - Bounty Beach.

Russian: 
ехали с контрабандистами.
Один раз мы ехали с работорговцем.
Представьте, он ведёт руль
и рассказывает мне, как он
таджиками торгует, 
как помидорами на рынке.
Четыреста долларов — и у тебя свой раб.
Я такая еду,
смотрю на блондинку Марусю,
и думаю, за сколько нас толкнут.
Ничего вообще, всё идеально, 
всё прекрасно,
никто нам не сделал вообще ничего.
И тут мы приезжаем в Индонезию, ночь.
Я заказываю вызываю такси, абсолютно белое, 
легальное такси по сервису.
Приезжает белая машина, выходит прекрасный мужчина
в наглаженной, блин, белой рубашке со стрелками.
Что бы вы думали? Вот он нас и ограбил.
Как? Как вообще это можно в голову поместить,
что ты едешь с работорговцем,
и тебе ничего не делают,
а таксист из легального сервиса
у тебя просто половину 
вещей из рюкзака так — оп!
Но, тем не менее, мы двигались дальше,
не расстраивались.
Попали на Филиппины.
Филиппины — это такая классическая сказка,
рай, Баунти.

English: 
You step outside onto the beach,
white sands, water, palm trees.
Oh, Shanti.
And you are like, "Ah, I am in heaven!"
That's on the first day.
On the second day,
"Mm, so amazing, beautiful, wonderful."
On the third, "Okay."
On the fourth day you're ready to climb
a palm tree and hang yourself from it.
There is nothing to do. Nothing.
And I will tell you now, you don't know
what it is to want the Internet.
You've never wanted it badly.
What it means is that in the dead of night
you and the hostess set out through jungle
to a neighboring village to get a modem.
This hostess takes a long bamboo stick.
I ask, thinking I am being funny,
"Is this to chase away men?"
She is like, "No, pythons."
(Laughter)
So we keep moving through the jungle,
she beats around with her stick,
scaring things away from us.
I get the modem,
open the instruction manual,
turns out it's in a Palawan
dialect of Filipino.
That was tragic.
We arrive in the USA.
I'll forever remember the USA
as the country of winning ideas.

Ukrainian: 
Ви бачите пляж, білосніжний пісок,
прозора вода в океані, пальми – краса!
І ви кажете: "Ах, я в раю, я в раю!"
Це перший день.
Наступного дня: "Мм... як все класно,
як красиво, як все чудово!"
Третій день: "Хм..."
На четвертий день ви вже готові
залізти на пальму і повіситися на ній.
Робити нічого, взагалі нічого!
Тут я вам скажу, ви не знаєте,
що таке – хотіти Інтернету.
Ви ще ніколи не хотіли
його по-справжньому!
Хотіти Інтернет – це коли посеред ночі
разом з господинею готелю
ви йдете крізь джунглі
у сусіднє село,
щоб забрати там модем.
Ця господиня бере із собою
довгу бамбукову палицю.
Я пожартувала: "Нащо це,
мужиків відганяти будемо?"
А вона мені: "Ні, пітонів!"
І от ми йдемо тими джунглями,
вона своєю палицею стукає,
від нас усе сахається на всі боки.
Я отримую цей модем,
відкриваю інструкцію,
а там все на палаванському діалекті
філіпінської мови.
Ось це була трагедія!
І от ми прилетіли у США. США я,
мабуть, запам’ятаю на все життя.

Russian: 
Ты такой выходишь — пляж,
белоснежный песочек, водичка, пальмы.
Ну, Шанти.
И ты такой: «Ах, я в раю!»
Это первый день.
Второй день: «Ммм, как классно, как красиво,
замечательно».
Третий день: «Хммм...»
На четвёртый день ты реально готов 
залезть на пальму и на ней повеситься.
Делать нечего. Нечего.
И в этот момент, я вам всем скажу,
что вы не знаете, что такое — хотеть интернета.
Вы его никогда не хотели по-настоящему.
Хотеть интернет — это когда ты глухой ночью
с хозяйкой отеля прёшься через джунгли 
в соседнюю деревню забирать модем.
Эта хозяйка берёт
длинную бамбуковую палку.
Я такая шутница, говорю: 
«Что, мужиков отгонять будем?»
Она: «Нет, питонов».
И мы идём по этим джунглям, 
она бамбуковой палкой стучит,
от нас всё шарахается.
Я получаю этот модем,
открываю инструкцию,
а она на палаванском наречии
филиппинского языка.
Вот это была трагедия.
Мы прилетели в США,
и США я, пожалуй, запомню

English: 
Where every idea has a right to exist.
And that's perhaps why
we should all study in the States.
One wise seagull once said,
"To fly as fast as thought
to anywhere that is,
you must begin by knowing
that you have already arrived."
Let's all think of things
that you must have now
in order to always achieve your goal.
Be brave.
I never thought I was a very brave person.
When I made a parachute jump
I screamed with horror.
I climbed a palm tree
and my knees were shaking.
But I understood one important thing,
that fear is in your head,
and it controls you.
But you can control fear.
When you control fear,
you become brave and strong.
Get carried away by your ideas.
We always had crowds around us.
We didn't understand each other,
but we simply opened up a map,
and there was our red route,
and people quietly began clapping.

Ukrainian: 
Це країна мрії, де будь-яка ідея
має право на втілення у життя.
І цьому, мабуть, ми маємо повчитися у США.
Одна мудра чайка колись сказала:
"Перед тим, як кудись полетіти,
ви маєте спочатку уявити собі, що
вже досягли мети своєї подорожі".
Давайте ви всі зараз уявите собі,
що у вас зараз має бути, 
щоб завжди досягати мети.
Будьте сміливими!
Я ніколи не вважала себе
дуже сміливою.
Я стрибала з парашутом
і верещала від жаху.
Я лізла на пальму
і в мене коліна тремтіли.
Але я зрозуміла одну важливу річ.
Що страх зароджується у нас
в голові і він керує нами.
Але ми теж можемо керувати страхом.
І коли ви керуєте своїм страхом,
ви стаєте сміливим і сильним.
Захоплюйте своєю ідеєю.
Ви знаєте, навколо нас
завжди збирався натовп.
Ми їх не розуміли і вони нас не розуміли,
але ми просто відкривали нашу мапу,
і там був наш маршрут,
відмічений червоною лінією.
І люди просто мовчки починали аплодувати.

Russian: 
на всю жизнь тем, что это страна
победивших идей.
Когда любая идея имеет право на жизнь.
И это, пожалуй, то, чему мы все
должны поучиться в Штатах.
Одна мудрая чайка сказала такую вещь:
«Перед тем как улететь, ты должен
уже представить,
что уже достиг цели своего путешествия».
Давайте все пофантазируем, что должно
уже сейчас у вас быть,
чтобы всегда достигать цели.
Будьте смелыми.
Я себя никогда не считала особо
смелым человеком.
Я прыгала с парашютом, 
я верещала от ужаса.
Я лезла на пальму,
у меня коленки дрожали.
Но я поняла одну очень важную вещь.
Что страх у тебя в голове зарождается,
и страх тобой управляет.
Но ты можешь управлять страхом.
Когда ты управляешь страхом,
ты становишься и смелым, и сильным.
Увлекайтесь своей идеей, потому что
вокруг нас всегда собирались толпы народу.
Мы их не понимали, они нас не понимали,
но мы карту просто открывали,
и там был проложен маршрут красный,
и люди просто молча хлопать начинали.

Ukrainian: 
Отримати візу простіше, ніж здається.
Перед тим, як ми зробили цю світлину,
водій нашого автобуса розгорнув листочок,
нюхнув дві доріжки коксу
і каже: "Зараз поїдемо!"
І ми поїхали гірським серпантином на даху
автобуса, під нами кілометрова прірва,
хтось вже блює в ту прірву,
а хтось робить зі мною селфі.
Цього неможливо було спланувати.
То була така імпровізація,
яку я запам’ятала назавжди.
Тобто візу вам дадуть, а якщо ні, то є ще
194 країни, які з нетерпінням чекають,
щоб прийняти вас у свої обійми.
Під час подорожі ми їли
і смажених тарганів,
і личинок, і кобру, і крокодила,
ну і моя коронна страва –
пряма кінська кишка.
Але ніколи ми не голодували, тому
не бійтеся, що будете голодувати.
Вас обов’язково нагодують.
В Індонезії ми хотіли заощадити
5 баксів на човен, як дві дурепи,
і попливли самі між островів.
Мене почало відносити у відкрите море,
де мене підібрали 2 білих від жаху німці.

Russian: 
Визу — её получить проще, чем вы думали.
Вот на этой фотографии я увидела,
как водитель нашего автобуса
с бананового листа открывает,
две дорожки занюхивает и говорит:
«Ща поедем».
И мы по горному серпантину,
там пропасть километр,
на крыше автобуса,
кто-то блюёт в эту пропасть,
со мной селфи делают.
Это было то, что не спланировать.
Это была такая импровизация,
которую я навсегда запомнила.
То есть, визу вам дадут. Если не дадут —
есть ещё 194 страны, которые вас
с нетерпением ждут, чтобы принять
в свои объятия.
За время путешествия мы ели
и жареных тараканов, и личинок,
и кобру, и крокодила, и коронное
моё блюдо —
пряма кишка коня мне досталась.
Но никогда мы не голодали.
Не бойтесь, что вы будете голодать.
Вас всегда накормят.
В Индонезии мы хотели сэкономить
пять баксов за лодку, две дуры,
и поплыли вот так вот руками
между островами.
Меня начало уносить в открытое море.

English: 
Obtaining a visa is easier than you think.
In this photo I saw how our bus driver
opened a banana leaf,
snorted two lines and said, "Now we go."
(Laughter)
We follow a serpentine mountain road
with a kilometer deep abyss.
Someone on the roof of the bus
spat into the abyss
while this selfie with me in it was taken.
It was not planned.
It was an improvisation
that I'll always remember.
So, you'll be given a visa.
And if not, then there are
194 other countries
that are eagerly waiting to take you
into their embrace.
During our travels we ate
fried cockroaches, larvae,
cobra, crocodile,
the best one, in my case,
being horse's rectum.
But we never starved.
Don't be afraid that you'll starve.
Someone will always feed you.
In Indonesia we wanted to save
five dollars on a boat, two fools,
and took off swimming, like this,
between islands.
I started drifting towards open sea.
I was picked up by
two Germans, white from fear.

Ukrainian: 
Вони мені сказали: "Ви божевільна!"
Я їм: "А що таке? Пливти недалеко".
А вони мені: "Пливти недалеко,
але ж там акули плавають!"
Тому, будь ласка, не оцінюйте
своє життя у п’ять доларів.
Кудись завжди можна потрапити
безкоштовно, але чи вартує воно того?
У голови компанії IBM спитали, що має
зробити людина, щоб побудувати кар’єру?
І він відповів: "Подвоїти помилки,
бо саме на них ви і вчитеся".
Ось це я стою у Шаоліні, горда, самотня,
бо ми знову-таки хотіли заощадити.
Ми поперлися пішки сходами, які
монахи двісті років тому видовбали.
Ми йшли три години, після чого
тиждень не могли ходити.
Тому подумайте, якщо на цих сходах
нікого немає, може, не все так просто.
Я хочу сказати таке:
це може звучати банально,
але коли ви переглядаєте світлини,
це одне,
а коли побачите світ на власні очі,
це зовсім, зовсім інше, але все ж...

English: 
They were like, "You are crazy."
And I am like, "Why?
It's not that far to swim."
Them, "Yes, not that far,
but it's filled with sharks."
(Laughter)
So, please don't think that your life
is worth five dollars.
You can get somewhere for free,
but is it worth it?
The head of IBM was once asked,
"What does one have to do
to build a career with your company?"
He wisely replied, "Double your mistakes,
because that's how you learn."
Here I am at the Shaolin Temple,
proud, alone,
because we wanted to save money again,
and walked the steps carved out
by monks 200 years ago.
It took us three-and-a-half hours.
We couldn't walk for a week afterwards.
Think, if there is no one on these steps,
then perhaps it is not that easy.
I want to say this, it might sound corny,
but it's one thing
to look at the pictures,
but when you see the world
with your own eyes, it's something else.
But still -

Russian: 
Меня подобрало
два белых от страха немца.
И они говорят: «Вы сумасшедшая».
Я такая: «Ну чего? Плыть же недалеко».
А они: «Да плыть недалеко —
там акулы плавают».
Поэтому не оценивайте, пожалуйста,
свою жизнь в пять долларов.
Куда-то всегда можно попасть бесплатно,
но вот оно того стоит или нет?
У начальника компании IBM
спросили как-то,
что человек должен сделать,
чтобы у вас
карьеру построить.
И он сказал такую вещь: «Удвойте ошибки,
потому что вы на них учитесь».
Вот это я стаю такая в Шаолине,
гордая, одинокая,
потому что мы хотели опять-таки
сэкономить,
и попёрлись пешком по ступенькам,
которые монахи двести лет назад
выдалбливали, и мы шли три 
с половиной часа,
после чего неделю вообще
ходить не могли.
Поэтому подумайте: если никого нет
на этих ступеньках, наверно,
всё не так просто.
Я хочу сказать такую вещь,
она, может, банально прозвучит,
но вы когда на картинки смотрите,
это одно,
но когда вы мир своими глазами увидите,

Russian: 
это совсем-совсем другое. Но всё же...
Спасибо. Я напоследок скажу
такую вещь:
у нас у каждого в жизни
много испытаний.
И вот эта вся лекция, моя история,
она была не про ошибки,
и не про кругосветку,
на самом деле, и не про путешествия.
Она была про мечту.
Про мою мечту. И про то, какое это
великое счастье по-настоящему,
когда ты эту мечту достигаешь.
Вот вы когда будете встречать
препятствия на своём пути,
некоторые вы просто преодолеете,
а некоторые покажутся стеной,
которую вообще невозможно пройти.
Но подумайте, если вы 
не осмелитесь,
вы так никогда и не узнаете

Ukrainian: 
(Музика)
Дякую!
Наостанок я скажу таке:
в житті кожного з нас багато випробувань,
і вся ця лекція, моя історія, була не
про помилки, і не про нашу подорож,
і не про подорожі взагалі.
Вона була про мрію, про мою мрію
і про те, яке це велике щастя,
коли ви досягаєте своєї мети.
Коли ви зустрічатимете перепони на
своєму шляху,
то деякі з них ви подолаєте,
а інші здадуться вам стіною,
яку неможливо обійти.

English: 
(Music)
Thank you.
I will end by saying -
We all have many trials in life.
And my talk, my story,
it was not about mistakes,
and not about going round the world,
it was actually not even about travel.
It was about a dream, about my dream.
And how truly happy I am
to accomplish that dream.
When you come across
obstacles along the way,
some you will overcome,
but some may seem like a wall,
impossible to get past.
But think, if you don't dare,

English: 
you will never find out
what your limits are.
And if you find the strength in you,
all your dreams will come true.
Thank you very much.
(Applause)

Ukrainian: 
Але, якщо ви не наважитеся, ви так ніколи
й не дізнаєтеся межі своїх можливостей.
А якщо ви знайдете в собі сили, тоді
всі ваші бажання обов’язково здійсняться!
Красно дякую!
(Оплески)

Russian: 
предел своих возможностей.
А если найдёте в себе силы,
все ваши желания сбудутся неотвратимо.
Спасибо большое.
(Аплодисменты)
